AŽ NA VĚKY
Můžete mi říct o vašem prvním setkání?
Bylo to v létě.
Na nějakém večírku.
Přišla jsem tam se svou blízkou přítelkyní.
Nebyla jsem na tom dobře. Zrovna jsem se rozváděla.
Byla jsem moc dlouho v opravdu špatném vztahu.
Měla jsem dvě malé děti, které mě neustále potřebovaly.
Ahoj.
Hned jsem tam. Jen jim dám dobrou noc.
Dělala jsem na nějakých projektech a snažila se uplatnit.
A pak tam najednou byl.
Zvláštní na tom bylo, že jsem měla pocit, že ho znám.
Jako by mě napadlo, tak tady jsi.
Kde jsi celou tu dobu byl?
Nikdy předtím jsem s nikým takový pocit neměla.
-Ahoj. -Ahoj.
Mám pocit, že tě znám.
-Prostě cítím, že tě znám. -Aha.
Tak jo.
Celé měsíce jsem myslela jen na to, jak ho dostat.
Obcházela jsem všechna místa, kde bych na něj mohla narazit.
Mohla bych ho mít?
To nebylo vůbec jisté.
Toho by chtěla každá.
Musela jsem to dokázat. Jinak bych si to nikdy neodpustila.
A tak jsme se jednou večer octli na stejném místě.
Byl svobodný.
A měl spoustu přátel.
Já měla děti.
A on je miloval od první chvíle.
Tak takhle to bylo.
O sedm let později
Haló?
Ano. Napsala jsem ten návrh včera.
Ten potřebuješ taky? Tak jo, zavolám později, je tu chaos.
Slez dolů.
Zamítnuto.
Tak... Počkejte.
Taky zamítnuto.
Nech toho.
Ahoj, můžeš mi zavolat?
Musíš převést peníze, na kartě není nic.
Mikaeli, přestaň, prosím tě.
Ahoj!
Tu světlou, nebo tu s flitry?
Já chci kakat!
-Tak běž! -Nezajímá tě to.
Ludvigu? Můžeš vyklidit myčku?
Proč já? Ten bordel v kuchyni udělala Alma.
-Tady, Stelo. -Mám hlad. Co bude k večeři?
-Táta nás za 45 minut vyzvedává. -Učitel říkal,že jsme tohle neodevzdali.
Stellinko, tohle ne.
-Mami, hotovó... -Almo, pomůžeš mu?
-Fuj, nebudu mu utírat zadek. -Prosím tě.
-Nemám čas, musím si zabalit. -Prostě udělej, co říkám.
-Tak pojedu bez toho. -Něco najdeme, Ludvigu.
To říkáš vždycky. Minule jsem neměl lítačku.
-Mámo! -Vidíš, nechce pomoct.
-Smrdí to tam. Hovňous! -Paráda, tak vezmeš Stellu.
Minulý víkend jsi pro ně nepřijel.
Měli jsme turnaj, tak to nešlo.
Nešlo? Na tom se se mnou musíš domluvit.
Děti na tebe čekaly.
Nemůžeš si dělat, co chceš, a nezvedat telefony.
-Tak jo, jste připravení. -Skočím si pro sluchátka.
-Běž pryč! -Chci s tebou jenom mluvit.
Řekla jsem, běž pryč. Zavři!
Chápu, že je těžké vidět, když se s tátou takhle hádáme.
-Vypadni! -Vzpamatuj se, to bolí. -Řekla jsem, zavři!
-Nic jsem neudělala. -Jsi zlá a otravná. Běž pryč!
-A dost! Takhle nemůžeš... -Nenávidím tě!
Tati, můžu se nastěhovat k tobě? Už to tu nevydržím.
Vyloučené to není.
-Holčičko moje. Zlatíčko. -Smrdí ti z pusy.
Pa, fešáku.
Dívej se mi do očí, když se loučíme.
Miláčku, je ti čtyřicet let!
Pojeď se mnou do Barcelony!
Miluju tě.
-Ahoj. -Ahoj.
Koupil jsem dětem vlněné spodky. Doufám, že jim budou.
Byla to pěkná honička.
-Jak se máš ty? -Co bys řekl?
Asi chápeš, že mi vadí, že nikdy nepřijdeš, kdy řekneš.
Chápu. Přetáhli jsme. Nic jsem s tím nenadělal.
Nezvedáš mi telefony.
Vybila se mi baterka. To je blbý.
Jsi úžasná.
Šlo to dobře? Zvládli jste všechno?
Šlo to docela dobře. Fakt.
S pár lidmi jsem hrál už dřív. Takže to šlapalo.
Ale producent měl trochu jinou představu.
Tak jsme si to chvíli vyříkávali.
Byl jsem docela utahaný. Nebyl jsem ve formě.
V hotelích většinou špatně spím, tak jsem byl grogy.
Táhlo se to celý den. Bylo to vyčerpávající.
Musí to být vyčerpávající. Spát v hotelu a...
Bože, to je paráda být zase doma.
Středa byla náročná. Nic nás nenapadalo. Celé hodiny...
Mikael měl ve škole průšvih. Zase.
Hodil druhákům do okna kámen.
Už dva měsíce nás žádají o schůzku.
Ale řekla jsem, že musím počkat na tebe.
-Abychom tam mohli spolu. -Tak jo.
Uděláme to. Jsem rád, žes mi to řekla.
Mám tě rád.
-Já tebe ne. -Ne?
Tak to je blbý.
Jsi pitomec. Necháváš mě tu samotnou. Je to peklo.
Měla bych tě nahlásit policii.
Pokus o vraždu. Dneska jsem to málem nepřežila.
A když jsem si myslela, že už to nemůže být horší
a konečně udělala večeři, spustil se požární alarm.
Zavěsil jsi ho tak vysoko, že jsem musela dát tři židle na sebe.
Bohužel jsem se přitom viděla v zrcadle.
A byl to tak strašný pohled, že by sis hodil mašli.
Miluju tě.
Miláčku.
A pak mi dneska hodili celý projekt na hlavu.
-Ale ne. -Prosím tě, neříkej, ale ne.
Prostě na to nemám.
Nemůžeš dělat závěry z jednoho pokusu.
Můžeš s tím přestat? Nemám jim co nabídnout.
Takhle nemůžeš uvažovat. Máš toho spoustu.
Jsi silná, jde ti o pravdu.
Mohla sis vybrat snazší cestu. Neudělala jsi to. Proto tě mám rád.
Dokážeš to, musíš tomu věřit. Snaž se to vidět z odstupu.
Z odstupu ty věčně pracuješ, a já tím pádem nic nedokážu.
Nedokážu to, když mám věčně všechny děti. Jsem vyčerpaná.
Nemůžu se soustředit na práci.
Tenhle týden ruším jednu schůzku za druhou, kvůli vším, kvůli zubaři...
Nefunguje to. Nemůžu se na tu práci soustředit.
Teď budu doma dva týdny, tak můžeš pracovat.
Dva týdny? Děláš si srandu?
Dohodli jsme se, že toho cestování teď necháš.
-Nebylo to napevno. -Bylo. Tys vzal další práci?
S těmi tvými žádostmi to nebylo jisté.
Jestli něco vyjde. A nějaký příjem mít musíme.
-Takže jsi prostě počítal s tím, že to nedokážu? -Ne, přestaň s tím.
Řekla jsem přece jasně, že to takhle nechci!
Nemám čas ani prostor dýchat. Takhle to dokázat nemůžu.
Nejsi jediný, kdo pracuje. Musíme najít jiné řešení.
Teď už couvnout nemůžu. Je to za čtrnáct dní.
Já něco ruším pořád. Tak to teď prostě uděláš.
To je naprosto neseriózní. Nikdy už pak práci nedostanu.
Tak si aspoň vyzkoušíš, jak se cítím já.
Ano, chápu.
To rád slyším.
Samozřejmě.
Jistě.
To je dobrý nápad.
Souhlas.
Naprosto souhlasím.
Opravdu nám na tom záleží. Jsem rád, že to řešíme.
Tak dobře.
Ty to s tou školou řešíš po telefonu?
Ano, moc si toho vážíme. Opravdu?
-Musíme táhnout za jeden provaz. -Budeme to řešit společně.
-Vyřídím jí to. Určitě bude ráda. -Můžeš to položit?
Výborně, zůstaneme v kontaktu. Jsem rád, že jsme to probrali.
-Můžeš zavěsit? -Máme plán. Tak na shledanou.
Co to sakra vyvádíš? S někým se tu bavím!
Tys to s nimi řešil po telefonu?
-Řešil? -A proč ne. Volali sami.
Říkala jsi přece, že to odkládáme moc dlouho a že si musíme promluvit.
Ano, říkala jsem, že my si musíme promluvit.
Odkládali jsme to proto, že jsi byl celé měsíce pryč.
Říkala jsem, že jsem na tebe čekala, abychom u toho mohli být oba.
-Nechápeš, že je to důležité? -Je to vážně taková věda?
Nemusím se tě přece na všechno ptát.
Odkládala jsem to kvůli tobě. Ale ty na mě úplně kašleš.
Uklidni se. Domluvili jsme se, že to posoudí někdo z obce.
Pak už to nebude na nás.
-Tohle jste si domluvili? -Jo.
Nemůžete si to jen tak domluvit, když u toho nejsem já.
Nepotřebuje, aby ho někdo posuzoval.
Nemáš ani potuchy, co teď potřebuje. Jsi úplný pitomec?
Jsi? Tohle prostě dělat nemůžeš!
Nemůžeš si sem napochodovat, tohle udělat a mě se ani nezeptat.
Proč jsi to udělal?
Můžeš mi odpovědět?
Proč jsi to udělal? Je ti úplně u prdele, co si myslím?
Jdi do hajzlu!
Přestaň! Nevidíš, že se ti snažím pomoct?
Snažím se udělat něco dobře. Už tohle nesnesu!
Marie?
Co je?
Takhle to nejde.
Co tím myslíš?
Nejde to. Někdo ti musí pomoct s tím hněvem.
-Pomoc? -Ano.
Nějaký kurs zvládání hněvu nebo tak něco.
Já tohle nezvládnu.
Já taky ne.
-Myslím to vážně. -Já taky.
Já žádný kurs zvládání hněvu nepotřebuju. Ale možná ty ano?
To, jak se ke mně chováš, mně ničí.
To moje chování? To tvoje chování ničí mě.
Taky jsi naštvaný. Podívej se na sebe. Vždyť zuříš.
To nemyslíš vážně. Já se mám měnit, protože ty jsi něco pokazil?
A navíc jsi minimálně stejně naštvaný jako já.
Haló?
Kdo chce jogurt?
-Já! -Tak prosím.
Ale ne. Vidíš to?
Můžeš to utřít? Děkuju. To je velká pomoc.
Trochu se to zapatlalo. Chceš taky mlíko?
Dobré ráno. V konvici je kafe. Dej si.
Mámo!
-Mámo! -Stello!
-Mikaeli. Musíme vyrazit. -Tak jo.
No tak.
-Tati... -Jo.
Jdeme, Mikaeli.
Tak pojď.
-Táto. -Tak jdeme.
Jsem ochotná na sobě pracovat. To víš.
Ale nehodlám akceptovat, že se na tom nebudeš podílet.
Počkejte na tátu.
Nechceš se snad rozvést?
Chceš se rozvést?
Proboha, odpověz mi.
Táta už jde.
-Kdo chce do postýlky? -Já...
Ty budeš spát tady?
Bolí mě hlava. Potřebuju se vyspat.
-Nemůžeme si promluvit? -Teď na to nemám, Marie.
Nemůžeme aspoň spát spolu?
Musím se dát dohromady. Není mi dobře.
Nemůžu se jen tak změnit.
Víš, jak jsem utahaná. Nedokážu to.
Probudíš děti.
Promluvíme si o tom zítra. Už je pozdě.
-Potkal jsi někoho jiného? -Vůbec ne.
Tak o co jde?
-Co se děje? -Promluvíme si zítra.
Musíme se vyspat. Prosím.
Tohle nevydržím.
Takhle tady nevydržím.
-Dobře, tak ne. -Tak ne?
Odejdu.
Dokud nepřijdeš na to, co chceš. Děti budou u tebe.
-Tak jo. -Tak jo?
Tak jo.
To je podle tebe dobré řešení? Že odejdu?
Přišla jsi s tím ty. Jestli to potřebuješ, tak prima.
Jenom v tomhle domě nevydržím, když je to takhle.
To chápu. Prostě udělej, co je pro tebe nejlepší.
Takže si myslíš, že tohle je pro mě nejlepší?
Mikaeli, myslíš, že se hodně zlobím?
-Ne. -Marie, jeho z toho vynech.
-Mikaeli, připadá ti máma naštvaná? -Nech toho.
Řekl by mi to, kdyby si to myslel.
Můžeš mě aspoň obejmout?
Miluju tě.
Do prdele... Ty jsi takovej mizera.
Děsnej...
-Děkuju. Jsi moc hodná. -Rádo se stalo.
-Zavolám ti. Hodně štěstí. -Díky. Tobě taky.
Tady Sigmund. Teď nemůžu mluvit. Zanechte prosím vzkaz.
Teď nemůžu mluvit. Zanechte prosím vzkaz.
Ničí vám hněv rodinné vztahy?
Pomůže vám Brøsetská metoda zvládání hněvu.
Může ji využít každý nad 18 let, kdo má problémy s hněvem...
a násilnými projevy vůči svým nejbližším.
Každý druh násilného chování lze změnit.
Problém je třeba řešit, než naruší rodinné vztahy.
Dej pokoj.
-Ahoj. -Co tady děláš?
Chtěla jsem tě jen vidět. Co takhle zajít na kafe?
Nechoď sem. Je to trapný.
Co je na tom trapného, že jsem tě přišla pozdravit?
Prostě běž pryč, mami!
Nechápeš, jak mě to bolí? Snažím se jen být milá.
Nemusíš se mnou mluvit takhle. Můžeš mě aspoň obejmout.
Nechci, abys sem chodila. Je to tak těžký pochopit?
A proč ne? Vždyť sem nikdy nechodím.
To je taková hrůza, že se tu někdo zastaví?
Nikdy za tebou do školy nechodím. Myslela jsem, že budeš ráda.
Proboha, to je ale trapas, že tě matka přišla pozdravit.
-Hrozný trapas! -Jsi blázen, mami.
Tak si běž! Jen si běž! Posluž si!
Almo, promiň. Bylo to hloupé. Nepovedlo se to, promiň.
Tady Sigmund. Teď nemůžu mluvit. Zanechte prosím vzkaz.
Ahoj, to jsem já.
Jen jsem chtěla vědět, jak se vám daří.
A jestli zítra pojedeš do města, nemohl bys mi vzít krém na ekzém?
Je v horní polici v koupelně, nalevo.
Hodně mě to svědí.
Víc než normálně. Nevím, čím to je.
Nemůžu spát. Asi budu muset k doktorovi.
Nemohl bys mi zavolat, nebo napsat?
Ještě jsem si zapomněla vzít ponožky a kalhotky.
Kdybys mi je mohl vzít taky. Tak jo.
Dobrou.
Miláčku
Mám zrovna schůzku. Našel jsem jen ty modré kalhotky.
Vím, že je nemáš moc ráda, ale ráno byl hrozný cvrkot.
A tohle je ten krém, ne?
Už jsi přišel na to, co chceš?
Myslím, že oba potřebujeme trochu času a prostoru.
Teď je pro mě důležité nic nedefinovat.
-Musím se tam vrátit. -Ale...
Musíš Mikaelovi ošetřit tu bradavici. Jednou za týden.
-Ten roztok je v koupelně na polici. -To už jsem udělal.
A taky termoska. Když jsem ji myla po školním výletě, smrděla.
Musíš ji rozebrat a vypláchnout vařící vodou.
-Tak jo, udělám to. -A...
Nikdy jsem se nedostala k tomu, abych ti dala tohle.
Musíš si to přečíst.
Ještě jsem nenašla hlídání. Ale udělám to.
Abys věděl, co nás čeká.
Když budeme zase spolu.
Ta dovolená je už zaplacená. Tak s sebou můžeš vzít někoho jiného.
-Už musím zpátky. -Těšila jsem se, že budu zase pracovat.
Ale v téhle situaci to nedokážu.
A když nemám práci, abych dostala nemocenskou, nebudu mít peníze.
Tak budeš muset zaplatit všechny účty.
Tak to už bych se měl vrátit, abych i já nepřišel o práci.
-Hrozně moc chci pracovat. -Já vím.
Nechápu, proč tohle děláš. Nechápu to.
-Teď to probírat nemůžeme. -Už pro tebe nejsem dost dobrá?
Kdybych se zlepšila, tak bys tohle nedělal?
Ale já se zlepšit nemůžu. Nedokážu to.
Opravdu se snažím. Jsem úplně vyčerpaná.
Obětovala jsem všechno, o čem jsem snila.
-Jsem úplná sračka. -Nebouchej se.
-Nestojím za nic. -Nedělej to, prosím tě.
Když půjdu na kurs s lidmi, co mlátí děti nebo na psychiatrii,
tak mě budeš chtít? Řekni mi prostě, co mám dělat!
Jsem tak příšerná, že ani tohle nevím.
Podívej se na mě. Jdu zpátky dovnitř.
Musíš se dát dohromady. S někým si promluv. Pomůže ti to.
Neopustí tě.
Tomu nevěřím. Potřebuje jenom trochu prostoru.
Já nevím.
Mám pocit, že se může stát cokoliv.
Jako bych ho už neznala. Nechápu, o co mu jde.
Před tebou nikdy dlouhý vztah neměl.
A pak potkal Drákulu.
To byla trošku smůla.
Ale vážně. Nemá takovou zkušenost jako ty.
S dětmi a předchozími vztahy.
-Měl předtím nějaké vztahy? -Jo, půl roku.
Ale takovouhle situaci ještě nezažil.
Kdy se musí člověk snažit, aby to fungovalo.
-Podle mě potřebujete terapii. -Ale on terapii nechce.
Chce, abych se změnila já.
Tohle říkat nemůže.
Musel by to říct před třetí osobou.
Jestli se tak bojí, odhalit se před někým dalším,
určitě něco tají.
Chodil už někdy na terapii? Ne.
Baví se o tom s kamarády?
Moc věci neventiluje. Leda se mnou.
Jestli tě chce opravdu opustit, mediátor je povinný.
Když máte děti a chcete rozvod.
-Na to by možná kývl. -To je minimum.
-Maria a Sigmund? -Ano.
Dobrý den.
Pojďte dál.
Takže Sigmund říká, že má pocit, že nemá prostor.
A že se cítí uvězněný. Chápu to dobře?
Ano. Ničí mě to. Já nevím.
Je teď těžké se v tom vyznat. Proto možná potřebuju prostor.
Potřebuješ prostor? Vždyť pořád pracuješ.
A já jsem na všechno sama. Jsem vyčerpaná.
Máš hromadu prostoru. Jak můžeš tohle říct?
Domluvili jsme se, že budu konečně pracovat a ty budeš válčit doma.
Ty stejně vezmeš práci, já řeknu, ať to zrušíš a ty chceš rozvod!
Kde to sakra jsme?
Chápu, že toho máte na srdci hodně, Marie.
Ale můžeme se nejdřív soustředit na vás, Sigmunde?
-Je to v pořádku, Marie? -Ano.
Proč je pro vás obtížné získat prostor, který potřebujete?
To není tak snadné říct.
Něco jiného je soukromý prostor a něco jiného pracovní.
Ty máš aspoň jeden z nich, já nemám žádný.
Maria zasahuje do všeho, je všude.
Nevím, jak to vysvětlit.
Necítím se dobře nikde.
Nemám se jak zapojit. Nemám doma žádné místo.
Teď tam není prostor pro nikoho. Je to opravdu hektické období.
Začíná mě docela zajímat, co říkáte, Sigmunde.
Proč je pro vás tak těžké si ten prostor udělat?
Já nevím, jestli je to těžké.
Ale jak to myslíte? Že ten prostor nedostáváte?
Věčně jsme v konfliktu.
Zvlášť, když se snažím, udělat si prostor.
Jsou pro vás konflikty těžké?
Ano, jsou vyčerpávající.
Myslíte, že je to jen Mariina chyba, že máte málo prostoru?
Nebo s tím můžete něco dělat vy sám?
To nevím. Popravdě teď nevím, co říct.
Je v tom tolik hněvu, že nedokážu vidět jasně.
Jistě, člověk se zlobí, když je pořád všechno na něm.
-To není fér. -Na mně toho je taky hodně.
Staral jsem se o tvoje děti z předchozího vztahu.
To taky něco stojí.
Tohle budeme počítat taky?
Samozřejmě si vážím toho, co děláš pro starší děti.
Ale to, že jsi k nám přišel, nás taky něco stálo.
Kdybych teď měla jen je, měla bych spoustu času a svobodu.
Prostě musíme tuhle fázi přežít.
Děti jsou malé, nemáme chůvu.
Nemáme prarodiče, kteří by pomohli, máme nejisté finance.
Se čtyřmi dětmi musíme držet spolu.
Nemůžeš se z toho vyvléct, když jde do tuhého.
-Jednou jsem se už rozváděla... -Tohle je ze zimních prázdnin.
Tys to nahrával?
Nemůžeme odjet, když nemá kombinézu!
Byla to jediná věc, kterou jsi měl na starosti!
Ale tobě je to jedno! Sereš na to!
Je to vytržené z kontextu. Nemůžeš to takhle pouštět.
Dobře. Myslím, že to teď poslouchat nemusíme.
Bože můj.
Vy se nikdy nerozzlobíte, Sigmunde?
Ne... Já nevím.
Určitě se rozzlobíte, když se Marie zlobí na vás.
Jestli nepoznáš, že se zlobíš, tak možná bude problém i v tom.
Chápete ale, že váš hněv na něj působí?
To je právě ten odstup.
Nemyslím si, že když půjdu na kurs zvládání hněvu, vyřeší se to.
Chápu, že je pro tebe těžké, hájit se sám.
Ale připadá mi divné se stahovat, abys měl ty víc prostoru.
Když už teď máš víc prostoru než já.
Musíme to vyřešit spolu a já jsem ochotná chodit na terapii. Společně.
Na to já zatím připravený nejsem.
Brzy nám vyprší čas, tak to nějak uzavřeme.
Ráda bych vysvětlila a shrnula, v jaké fázi se teď nacházíme.
Marie, vy na tomto vztahu, chcete pracovat. Je to tak?
A Sigmunde, co si teď myslíte vy?
Já si nejsem jistý, jestli chci pokračovat.
Něco ale říct musíš. Nemůžu žít s touhle nejistotou.
Musíš umět říct, jestli se chceš pokusit to spravit, nebo ne.
Tohle je příšerné. Nemám se čeho zachytit.
Nemůžu z místa.
Tohle je pro Marii těžké. To chápu.
Chce se vrátit domů a dát věci do pořádku.
-Ano. -Ano, chápu.
Mohli bychom stanovit lhůtu, dokdy dáte Marii jasnou odpověď?
Tak dobře.
Co byste řekl. Den, nebo týden?
Bylo by dobré, aby nemusela čekat moc dlouho.
Můžu se vyjádřit během pár dnů.
Výborně. Tak tedy do středy do večera?
Vyhovuje vám to, Marie?
V každém případě se tu sejdeme ve čtvrtek.
A ještě trochu proberme, co vás čeká dál.
Společně, nebo každého zvlášť.
Myslím, že je to důležité.
Omlouvám se. Skončili jsme? Asi mi volají z práce.
Nepomohla byste mi s nějakými osobními údaji?
Jistě.
Řekl, že mi odpoví do dneška do večera, ale zatím nic.
Určitě ti odpoví. Normálně drží sliby, ne?
To jo. Kromě toho manželského.
Bude to v pořádku. Jenom mě napadá...
Já nevím. Co myslíš, že napíše?
Snaž se na to nemyslet. Zhluboka dýchej.
Zkus se trochu vyspat. Miluje tě. To vím.
Jestli tě opustí, je pitomec. A to on není.
Musím jít spát. Nemohl bys mi odpovědět?
Usnul jsem se Stellou. Zrovna jsem ti napsal email.
Milá Marie,
Nejdřív bych ti rád poděkoval za všechny krásné společné chvíle.
Moc to pro mě znamenalo.
Ale musíš se připravit na to, že z tohohle vztahu odejdu.
Tady Sigmund. Teď nemůžu mluvit. Zanechte prosím vzkaz.
Mami!
Tohle nevydržím. Nevydržím to.
Připrav se na to, že z tohohle vztahu odejdu.
Tady Sigmund. Teď nemůžu mluvit. Zanechte prosím vzkaz.
Kašlu na to, že to nezvedáš. Jedu si domů pro děti.
Tak si táhni, kam chceš. Zvládnu to bez tebe.
Ale před dětmi už o tobě neřeknu ani slovo.
Doufám, že budeš šťastný. V téhle díře už nebudu.
Jedu domů a skoncujeme to.
Laskavě aspoň potvrď, že jsi tuhle zprávu dostal.
V pohodě. Děti si můžeš nechat.
Co? Tohle vážně napsal?
Takže... Super.
Moc mě mrzí, že je to takhle.
Prostě si budu muset projít příšerným peklem.
Zvládnu to. Beztak mám spoustu práce.
Musím umýt koupelnu a poslat pár e-mailů.
Mám se pak ještě stavit?
Vezmu si kartáček. Dneska tu můžu klidně přespat.
Jsi moc hodná, ale zvládnu to. Není třeba.
-Jsi si jistá? -Zvládnu to.
Ale kdyby sis to rozmyslela, tak mi zavoláš. Slibuješ?
-Slibuješ? Zavolám. -Tak pa.
-Dobrý den. -Dobrý den.
Musíme počkat na Sigmunda.
Zrovna mi napsal, že nepřijde.
-To napsal? A proč nepřijde? -To nenapsal.
Do prdele.
Ale když máme čas, mohla byste stejně dál.
Sama?
Třeba z toho něco budete mít. Kdo ví?
Zřejmě to dopadlo trochu jinak, než jste čekala.
Nevím, proč tu sedím já, když to potřebuje on.
Prostě se z toho vyvleče a nebude dělat nic?
Svůj podíl si odpracuje, ať sem přijde nebo ne.
Pro vás ale není důležité, co teď dělá on.
Musíte se teď postarat o sebe a o svůj vlastní život.
Musíte se soustředit na to, abyste si vyřešila svoje záležitosti.
To, co máte v sobě.
Jak to myslíte, co mám v sobě?
To je právě ta velká otázka.
Měly bychom se zaměřit na to, jakou roli v tom asi hrajete vy?
Já? Odejít chce přece on. Myslíte, že jsem to vyprovokovala já?
-Myslíte si to vy? -Ne. Nevím, jak to myslíte.
Takže za tuhle situaci nenesete žádnou odpovědnost?
To asi ano. Nějaký malý podíl na tom asi mám.
Ale na tom teď moc nesejde, když se chce rozvést on.
V pořádku.
Tak začneme tím vaším malým podílem.
-Tak jo. -Minule jste mi řekla,
že se vrátil z práce a hned chtěl vzít další.
A že zavolal do školy, aniž to s vámi předem probral.
A pak chtěl najednou rozvod.
Ano.
-Neřekla byste mi to ještě jednou? -Vždyť už jsem vám to říkala.
Ano. Ale zkuste to říct ještě jednou.
Řekněte mi, jak se vrátil domů, poté, co byl šest týdnů pryč.
Byla jsem hrozně unavená. Naplnila jsem myčku.
A on zrovna vešel do dveří.
A co se děje, když ho vidíte? Jak se cítíte?
Jsem ráda, že ho vidím. Miluju ho. To cítím.
A potom?
Je šťastný. Jde ke mně, chce mě obejmout.
Nechám nádobí a jdu k němu. Obejme mě.
-Objímáte ho také? -Ne moc dlouho.
Nechcete ho objímat?
Vlastně ne.
Proč ho nechcete objímat, když ho tak ráda vidíte?
-To nevím. -A co se děje pak?
Začne mi pomáhat s nádobím.
Nevynecháváte něco?
Když ho přestanete objímat, co udělá?
Já nevím. Možná je trochu překvapený nebo smutný.
A vy?
Odvrátím se.
Jakým způsobem?
-Já nevím. -Proč se takhle odvracíte?
Chci, aby se cítil špatně.
Proč chcete, aby se cítil špatně?
-Já nevím. -Protože něco udělal?
-Ano, opustil nás. -Na tom jste se ale domluvili?
-Ano. -A vy jste souhlasila.
-Ano. -Tak proč chcete, aby se cítil špatně?
Já nevím.
A co se děje pak?
-Začne mluvit o práci. -Sdílí to s vámi rád?
-Ano. Těší ho to. Vypráví. -A vy?
Nelíbí se mi to. Chci, aby přestal.
-Proč? -Já nevím.
Prostě je mi to nepříjemné. Tak ho přeruším.
A co řeknete?
Mikael měl ve škole průšvih. Zase.
Chcete, aby měl pocit, že za Mikaelovy problémy může on?
Vím, že za ně nemůže.
Ale stejně chcete, aby měl pocit, že ano.
-Ano. -Proč?
Protože se to stalo, když byl pryč. Protože tu nebyl se mnou.
Myslíte, že v té situaci mohl udělat něco jinak?
Ne.
Ale stejně chcete, aby měl pocit viny.
Ano.
Proč?
Proč chcete, aby se cítil špatně?
Vzpomenete si na jiné situace, kde jste chtěla, aby se takhle cítil?
Zkuste si vzpomenout na chvíle, kdy jste se takhle chovala.
Je ti dobře?
S radostí Já vím, že se nám poštěstí
Dokud jsem tady Žiju s radostí
Jsem zkrátka optimista
Co se děje v téhle situaci?
Nechci tancovat, protože mi to nedělá dobře.
Připadám si hloupě.
Když uvidí, že mám radost, bude se mi smát.
Nechci takhle blbnout.
-Ukaž, udělám to. -To je dobrý.
Nemá to cenu. Stejně nevíš, co je čí.
-Vím. Udělám to. -Když to skládáš ty,
mám kalhotky u Mikaela a Ludvig dostane Stelliny kalhoty.
Ani nepoznáš vlnu od bavlny.
Ale poznám. Sedni si. Já to udělám.
Ne! Věčně tu nejsi. Nevíš, co je čí.
Nakonec to musím udělat sama. Jen mi to přidělává práci.
Tak dobře. Čí je tohle?
-Tvoje? -Jasně, moje.
Paráda, Sigmunde. Tak koukej.
Padne mi? Je Mikaela.
A co tohle?
To jsou Alminy kalhoty.
Je to pyžamo. Ludvigovo pyžamo. Vidíš?
Myslím, že jste věděla už delší dobu, že vás opustí.
Nechápu to. Tolik jsi pro ten vztah udělala.
Ty jsi ta zranitelná. On je ten, kdo chce odejít.
Možná jsem to čekala, protože to znám z dětství.
Táta mámu opustil. O od té doby se toho tak bojím,
že ho podvědomě z toho vztahu vystrkávám.
Proč bys to dělala?
Možná se ho tím nějak snažím udržet.
Snažíš se ho udržet tím, že ho odstrkáváš?
Když se bude cítit provinile,
bude si myslet, že jsem lepší než on.
A pak si bude myslet, že má štěstí, že mě má.
A že se mnou musí zůstat.
Tak se snažím, aby se cítil hůř než já.
A nepřišel na to, jak jsem ve skutečnosti hrozná.
To si děláš srandu.
Nemyslíš si, že jsi horší než on?
Jsi skvělá.
Mám tě moc ráda.
Promiň. Ten svetr hrozně kouše.
-Je hrozně kousavý. Ten svetr. -Vážně?
Tak dobře.
Měla jste vždycky strach, že vás ten druhý opustí?
Co se stane, když vás opustí?
Umřu.
-Umřete? -Ano. Nebo zmizím.
Proč?
Protože s sebou vezme všechno, co je v mém životě dobré.
Nezůstane nic.
Takže když zůstanete jen vy... Není to dost dobré?
Všechno, co je dobré, je svázané s ním?
Určitým způsobem ano.
Určitým způsobem je on to, co je na mě dobré.
Vlastně nechápu, proč se mnou je.
Ale dřív nebo později na to přijde.
Když bude mít čas, aby si vytvořil prostor pro sebe.
Nebo aby mohl být s jinými lidmi.
Uvidí, že je mnohem lepší být tam než se mnou.
Ahoj.
Holčičko moje.
Mohla ses aspoň učesat.
Dobrý den. Tady jste.
-Otec má zpoždění, slyšel jsem. -Ano.
Chceme si dnes promluvit o Almě. Tohle pololetí se ti opravdu dařilo.
Udělalo na mě velký dojem, co všechno jsi zvládla.
A ve třídě vytváříš dobrou atmosféru.
Jsi laskavá, veselá a starostlivá.
A úkoly odevzdáváš včas.
Viděla jste její pracovní sešit? Je skvěle zpracovaný.
Ten jsem neviděla. Proč jsi mi ho neukázala?
Úkoly jí kontrolovat nemusím. Vždycky má všechno v pořádku.
To je pravda.
Ostatní rodiče si stěžují na třídních schůzkách.
Jak děti nedělají úkoly.
Jak je do toho musí pořád honit.
Já jsem tě nikdy nehonila. Všechno děláš sama od sebe.
Neřekneš si o pomoci ani o radu. Je to paráda.
Přesně tak. Není toho na tebe trochu moc, Almo?
Nevadí mi to.
To bude tvůj otec.
To je on. Vteřinku. Dojdu pro něj.
-Jde to skvěle. -Proč o tom mluvíš?
-O čem? -Že nesleduješ stránky. Nemůžeš prostě mlčet?
Chtěla jsem říct, že jsi samostatná. To tě nesmím ani pochválit?
-Prostě o tom už nemluv. -Vždyť je to pravda.
Nikdy jsem na těch stránkách nebyla. Nemusím. Děláš, co máš.
To máš dobrý. Určitě by tě to hrozně vyčerpávalo.
-No tak. -Co by ses obtěžovala.
-Proč tohle říkáš? -Jsi příšerná, mami.
Nic nechápeš. Chceš, abych dřela a všechno vydržela.
Ale já nejsem jako ty. Ty od nikoho nic nepotřebuješ.
Tobě to takhle vyhovuje, ale já nejsem jako ty.
Ahoj.
Jenom shrnu, co jsme si tu řekli.
Alma si vede skvěle v učení i v kolektivu.
Paráda.
Tady bydlí Maria Kristin a Erlend.
Už jdu!
Ahoj. Jsi to ty?
Říkala jsem si, že se zastavím.
Márinko. Jak se ti daří, holčičko?
-Ale jo... -Jen pojď dál.
Naštěstí jsi silná To jsi.
Jsi jako já. Vždycky jsi byla.
Ženy v naší rodině vydrží skoro všechno.
Vlastně na to často myslím, jaké jsou v našem rodě silné ženy.
Máma, já, ty, Alma...
Taky často myslím na ty roky s tátou a na ten rozvod.
Samozřejmě to bylo těžké. Ale dostala jsem se z toho. Dostala.
A ty máš v sobě stejnou sílu. Bude zase dobře, Marie.
Bude to v pořádku. Bude.
-Přinesla jsem ti tohle. -Co to asi bude?
Jenom takový dáreček. Nic zvláštního.
Je na tom spousta papíru.
Je z toho pěkného obchodu tady v ulici. Vím, že ho máš ráda.
-Aha. -Samozřejmě ho můžeš vrátit.
Chtěla jsem tu chuť, cos o ní mluvila, tehdy v Londýně. Pamatuješ?
-Vážně? To se nepamatuju. -Jo.
Moc ti chutnal. Říkala jsi to.
Tak jo, jenže víš co? Černý čaj jsem přestala pít úplně.
Žloutnou po něm zuby. To v mém věku není legrace.
Člověk si nic neužije.
Moje sousedka byla na bělení zubů.
To je teď zřejmě móda. Bělení zubů.
Mám dneska spoustu práce, takže tohle nebylo úplně v plánu.
Sousedce protekla voda. Musela jsem jí s tím pomoct.
A navíc mám spoustu stresu s lístky pro koncertní dům.
A Are mi tenhle týden volal alespoň stokrát.
Kvůli tomu velkému výročí našeho spolku.
-Aha. -Tady je seznam toho, co mám udělat.
Je tu takový binec, že se tu skoro nedá bydlet.
Chtěla jsem dát všechno na půdu, ale tam už se nic nevejde.
A ty sis ty svoje věci z půdy taky neodvezla.
-Pořád tam všechno leží. -Můžu si to odvézt.
Uvěřím tomu, až to uvidím.
Zelený čaj ještě můžu.
Tenhle je výtečný.
A podívej na tu roztomilou krabičku.
Ta je roztomilá. Nechceš si sednout na své místo?
Můžeme se vyměnit. Sedla bych si na tvoje místo.
Jak chceš.
Ale nechceš si radši sednout na svoje staré místo?
Vždycky jsi sedávala tam. Jako královna.
Vždycky jsi chtěla sedět tady. Abys nemusela pomáhat.
A já s Erlendem jsme dělali všechno. Skákali jsme kolem tebe.
A ty jsi seděla jako princezna a čekala, až tě obsloužíme.
Tak to bylo. Dáš si kousek karamelového sýra?
-Holčičko. Dáš si? Přinesu chleba. -Ne.
Proč mluvíš o tom místě u stolu? Co se tím snažíš říct?
-O čem? -O tom, že tu jenom sedím.
A vy děláte všechno za mě.
Tak to prostě bylo.
Ale proč mi to říkáš teď? Čeho tím chceš dosáhnout?
To byla jenom legrace.
Ráda ses nechala obsluhovat.
Byla jsi taková primadona.
To není nic nového.
-Tobě to připadá legrační? -Proboha, měj trochu smysl pro humor.
Musí být všechno takové drama?
Když se přestaneš smát, už ti nic nezbude.
Holčičko.
Koupila jsem vedle v lahůdkářství skvělý sýr. Dáš si?
Snažíš se mi vlastně říct, že jsem toho po tobě chtěla moc?
Vlastně jsem si opravdu připadala trochu jako služka.
-Někdy. To je pravda. -V jakém smyslu?
Byla jsi prostě taková. Těžko se ti dávaly hranice.
Byla jsi vlastně docela náročná. Opravdu.
Tak se na to podíváme.
Mami?
-Mami. -Ano. Co je zas?
Myslím, že ti nedělá dobře, když mi něco dáváš.
Jak to myslíš? Nedělám nic jiného, než že dávám.
Celé ty roky jsem s tebou byla sama.
Jestli sis nevšimla, co jsem ti dala, tak mě to vážně překvapuje.
-Neříkám, že jsi mi nic nedala. -Ne. Tak co říkáš?
Byla jsem na vás dva úplně sama.
Když táta utekl. Opilý a zoufalý.
Každý večer jsem v kuchyni brečela únavou.
To vím.
Byla jsem tehdy tak nešťastná. Byl to zlý sen.
Nesmím na to začít myslet.
To bych dneska nic neudělala. To je jisté.
Neříkám, že jsi nic nedávala.
-Ne? -Říkám...
že si myslím, že ti nedělá dobře, když mi něco dáváš.
-Jak to, prosím tě, myslíš? -Že ti nedělá dobře něco dávat.
Ani ti nedělá dobře něco dostávat.
-Jako ten čaj, co jsem ti dala. -Ano?
Myslím, že jsi neměla radost, že jsi ho ode mě dostala.
Co to povídáš. Byla jsem strašně ráda.
-Vážně? -Ano, byla.
-A jak jsi to dala najevo? -Já tyhle výslechy nesnáším.
Přesně tohle na tobě nesnáším.
Teď mi říkáš, že mě nemáš ráda. Že mě svým způsobem nesnášíš.
-Přestaň. -Jako bys na mě byla věčně naštvaná.
Jako bys chtěla, abych byla pryč. Abych se necítila dobře.
Jako bys chtěla, abych se cítila mizerně.
Možná jsi tuhle zlobu cítila i vůči tátovi.
Před smrtí říkal, že ses mu smála a že mu to bylo nepříjemné.
-I když to ještě bylo dobré. -Ten má co říkat!
Možná bys to nedělala, kdybys věděla, co děláš.
Dávej si pozor na pusu, Marie!
Buď tak laskavá!
Připadá mi, že chceš, abych se já cítila mizerně.
Kéž bys taky někdy myslela na druhé.
Ale to tě nikdy nezajímalo. To je pořád jenom já, já, já!
Když jsi dnes přišla, říkala jsem si: "To je tak milé.
Třeba se mě zeptá: Jak se máš? Nejsi unavená? Nepotřebuješ pomoct?"
Ale kdepak, to ty neděláš.
Tvůj bratr ano. Ten je něžný a starostlivý.
Když jste byli malí, přikrýval mě, když jsem byla unavená.
Tys nikdy nic takového nedělala. Nejsi taková.
Copak nevidíš, že si o mně nechceš pamatovat nic dobrého?
Nechceš to, co ti dávám já. Nikdy ti nesmím udělat radost.
Proč jsi nikdy nemohla věřit, že mám v sobě něco dobrého?
Že ti přeju to nejlepší.
Že nejsem zlá, že mám dobré srdce.
Jako bych pro tebe nebyla dost dobrá, ať dělám co dělám.
Pochopila jsem, že žiju s hlasem, který mi říká, že jsem hrozná.
A k ničemu. Vězí mi tady hluboko v prsou.
Dobře.
A to je taky moje vina?
Neříkám, že je to tvoje vina, mami. Ale možná...
Asi už to dál nesnesu, Marie. Jsem úplně vyčerpaná.
Byla jsem tak ráda, když jsi přišla. Ale přišla jsi mě jenom kritizovat.
Jsem jenom člověk.
Nejsem stroj a nevydržím všechno.
Půjdu se projít. Až dojíš, můžeš odejít.
Já tolik kritiky neunesu.
Možná ostatní kolem tebe ano, ale já ne.
Jak se vám daří?
Docela dobře.
Přemýšlela jsem o tom, co jsme minule probíraly.
Že se cítíte být ten špatný.
Ten, který neumí dávat. To pro vás musí být bolestivé.
Není to tak... bolestivé. Je to...
Je to v pohodě.
Aha?
Spousta lidí je na tom mnohem hůř než já.
To ale neznamená, že vás to taky nebolí.
Dneska asi nemůžu tolik mluvit.
Vůbec jsem nespala. Jsem hrozně...
-Unavená. -Dobře.
-Chcete skončit? -Jsem tak unavená, že nemůžu myslet.
-Musím si asi odpočinout. -Můžete si odpočinout tady.
Mám tady ten gauč. Nechcete si lehnout?
-To přece nemůžu. -Proč ne?
-To by bylo divné, ne? -Je to samozřejmě na vás.
Jste tu v práci. Určitě nechcete marnit čas.
Zkazilo by vám to celý pracovní den.
Ano, ale já ten čas chci teď věnovat vám.
Jestli si potřebujete odpočinout, ráda bych vám to umožnila.
Přijmete to ode mě?
Jste unavená. A to, co potřebujete, je tady.
Můžete si tady u mě odpočinout.
Jestli chcete.
Tak jo.
To je péče.
To bylo moc milé.
Sednu si sem k vám.
To není třeba. Určitě máte spoustu práce.
O mě si nedělejte starosti. Brzo mi bude líp.
Nikam nejdu.
Můžu tu sedět a dívat se na vás. Nebo se můžu dívat z okna.
Ale budu na vás dávat pozor.
Jsem ráda, že k tomu mám příležitost.
Kruci... Jsem jenom unavená.
Není divu.
Omlouvám se, jsem jenom hrozně unavená.
To je v pořádku.
Je normální, že se takhle cítíte, Marie.
Omlouvám se.
Nevím, co to se mnou je. Vůbec jsem nespala.
Normálně taková nejsem. Já nevím...
Jsi takový idiot. Hrozný hlupák...
Jsi idiot.
Nesnáším tě.
Jsi příšerný. Nenávidím tě.
Jsi...
Jsi... úplně v pořádku.
Jsi...
Jsi dobrý člověk.
Nedokázala jsem ti to říct dřív.
Protože...
Jsem se cítila mizerně.
Holčičko moje.
Máš dobré srdce.
Zasloužíš si...
Zasloužíš si lásku.
Můžeš ji mít.
Jsi úžasná. Jsi... úžasná.
Je v pořádku, že potřebuješ lásku.
Jsi úžasná.
Miluju tě.
Ahoj!
Holčičko! Pojď ke mně.
Ahoj.
Jsi úplně blbá.
Víš, že podle mě jsi blbá?
Jo, vím.
Věčně jsi unavená a tvrdíš, že máš v Oslu důležitou práci.
Ale žádnou práci nemáš. Jsi úplná nula.
Vůbec jsi neměla mít děti.
Chci se přestěhovat k tátovi. Tam je to mnohem lepší.
Je hodný. Ne tak strašný jako ty.
To je v pořádku, že to chceš.
Chápu, že to chceš.
-Mami. -Almo.
Holčičko moje.
Je normální, že se takhle cítíš.
Tady mají zavřeno, tak musíme najít něco jiného.
Tamhle?
Dobrý den.
Dám si jen sodovku a kávu. Cappuccino.
Já taky.
Nemám vlastně moc co říct. Ty ses chtěla sejít.
Ale řekni, co potřebuješ. Budu poslouchat.
Možná se rozbrečím.
Ale ne proto, že bych teď byla smutná.
A nechci, aby ses cítil provinile, když budu mluvit.
Chci, abys věděl, že jestli chceš odejít,
tak můžeš.
Nemusíš se cítit špatně.
Jestli to je to, co potřebuješ,
měl bys to udělat.
Nemusíš se bát, že to nezvládnu.
Protože já to zvládnu.
Zvládnu to.
Poslední dobou jsem si uvědomila, jaký jsem měla strach.
Hrozně jsem se bála, že mě opustíš.
A bylo pro mě tak těžké to říct.
Tobě.
Hrozně jsem se bála, že zůstanu sama se sebou.
Kterou jsem tak nenáviděla.
Chci se ti jenom omluvit.
Že jsem nevěřila, že ti na mně záleží.
A vnucovala ti pocit viny.
Že jsem tě kritizovala.
A visela na tobě.
Je pro mě životně důležité...
si tohle nějak srovnat.
Určitým způsobem je to, co se stalo, vlastně taky dar.
Moc bych si přála, abychom byli spolu.
Ale teď už chápu...
Že to nechci...
Nechci to, když to nechceš ty.
Když nebudeme spolu...
Je to taky v pořádku.
I tak můžu žít dobrý život.
Bez tebe.
Díky.
Nemáš zač.
Tak to si budu muset řešit svoje vlastní problémy.
Ale chápu, že jsme v tom spolu.
A že se musím vypořádat se svým podílem.
Vím taky, že jsem ti neříkal, co opravdu potřebuju.
Myslím, že bylo nebezpečné, abych cítil, co potřebuju.
-Už musím jít. -Tak jo.
Tak jo.
-Tak ahoj. -Ahoj.
Ahoj.
Jak se ti daří?
Je pro mě nebezpečné. Přijímat lásku, kterou mi dáváš.
Mám z toho strach.
Čeho se bojíš?
Když ti dovolím, abys mě objal...
-Myslím si, že mě opustíš. -Tohle si myslíš?
Myslíš si, že tě opustím.
Pojď.