Downloaded from YTS.MX
Nezapomeň si vyčistit zuby.
Proč si musím čistit zuby?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Chceš, aby ti zuby vypadaly?
Jen jeden.
Hele, zuby budeš potřebovat. Pak ti řeknu proč.
- Máma se zapíše do herstorie. - Co?
Pak ti řeknu, co to je. A zbytku světa taky.
Jste připraveni zapsat se do historie?
Přivítejte první ženu, co má v Radio City Music Hall
svůj stand-up komediální speciál!
Michelle Buteau!
Děkuju.
New York City!
Povede se vám to pokaždý.
Fakt vás zbožňuju.
„Hele, je v pohodě?“
Ty jo.
Zbožňujeme tě, Michelle!
Já vás taky, ty kravko.
Zarazila bych ti hlavu mezi kozy, ale něco tu mám.
Je tak super dělat to, co mě baví, a vydělávat prachy.
Cože?
Je to úžasný a přeju vám to.
Jestli jste to ještě nezažili, tak vám to přeju.
Protože je to fakt dobrý.
Jednou mě oslovil jeden chlap a říkal, že točí videa o vaření,
tak říkám: „Jen tak dál. To je aspoň práce.
Paráda, musíš pořádně prorazit.“
A on: „Rád bych natočil video s tebou, protože ráda vaříš.“
Tak říkám: „To jsem neříkala. Jen tak vypadám.“
No jo.
Řekl, že prej pro mě má perfektní recept na zapékaný batáty.
Tak říkám: „Proč ne.
Kolik za to dostanu?“
A co mi řekl, mě dost překvapilo, protože tam bylo fakt hodně nul.
Říkám mu: „To je pěkná nabídka.
Budu muset ukazovat nohy, nebo co?“
Viděla jsem Euforii. Vím, co děcka pro prachy dělají.
A on na to: „Ne, moje firma tě zbožňuje.“
A já mám právně zakázáno říkat jaká firma,
ale můžu říct, že se to rýmuje
s „Tampbellova konévka“.
Všichni chápeme?
Vždycky se někdo nechytne.
Ani jsem ten recept nečetla. Jen jsem přišla s výstřihem a rtěnkou.
„Jdeme zapékat, zlato.“
Dali mi sladký brambory,
tak do kamery říkám: „Sladká brambora. Tak mi říkají.“
Režisér mi řekl, že je to rodinný pořad. A já: „Já vím.“
Jen jsem to oživila. Pak mi dali sůl a pepř.
Tak jsem spustila: „Salt-N-Pepa's here. Salt, salt, salt.“
A pak mi ti lidi, a já jim budu říkat lidi,
protože vím, že jsou to něčí děti,
dali dva plný hrníčky strouhanýho čedaru.
A já měla úplně ten stejný výraz.
Říkám: „Děláme ten stejný recept?“
A oni: „Jo, čedar je to hlavní.“
Tak já na to: „Kdo vám to řekl?“
Prej ať to tam dám.
Tak říkám: „Hele, jakmile to tam dám, tak už to nevrátím.
Je to jako čůrání do bazénu, jasný?“
Pak mi ti lidi…
podali
plechovku
Tampbellovy…
krémově houbové polévky.
Nevím, jestli jste už někdy viděli
čerstvou plechovku…
Tampbellovy konévky…
a jejich krémově houbové polévky, ale…
je fakt hustá, jasný?
Člověk se do toho musí fakt opřít celým tělem.
Docela se při tom zahřejete.
Tak jsem to míchala a byla to strašná šlichta.
Vypadalo to, jako by právě potratila fena.
Ale prosím vás, ta fena může o svým těle rozhodovat víc než já.
Ta čubka bude v pohodě.
Tak jsem to míchala
a režisér říká: „Co je, Michelle?
Usmívej se.“
Tak jsem ten výtvor
dala do trouby
a všem říkám: „Tak jo, dojeďte dobře domů.“
Režisér říká: „Ještě to sníme a pokecáme o tom.“
A já na to…
„Kdo vám to řekl?“
A on: „To, co se uvaří, v každým videu lidí jí a komentují.“
Tak říkám: „Nemusíme se opičit. Budeme hrdinové.“
A on na to: „Promiň, Michelle,
ale když to nesníš a nevyjádříš se k tomu, tak ti nemůžeme zaplatit.“
Tak jsem to vytáhla z trouby a…
Když jsem to vyndala z trouby, jen to bublalo.
Jako by to se mnou mělo problém.
Položila jsem to na stůl a vypadalo to jako večeře blitkuvzdání.
Tak jsem ten výtvor…
dala do pusy.
A fakt jsem se snažila myslet na to,
co si za ty prachy koupím.
Jako správná šlapka.
Slyšíte je tleskat? To jsou ty šlapky.
Účty se samy nezaplatí.
Tak se mě ptá: „Jak se cítíš?“
A já: „Jako v epizodě Faktoru strachu.“
„A jak to chutná?“ Říkám: „Jako hodně prachů“.
Nebrečela jsem, ale ukápla mi slzička,
tak mě konečně pustil domů.
Pak to video zveřejnil a já si říkala: „Kdo se na to bude dívat?
Kdo asi tak uvidí tohle 40sekundový video, jak dělám zapékaný brambory?“
No…
Zapomněla jsem, že existuje černošskej Twitter.
Hele, pardon. Jakmile jsem viděla, že je to virální,
říkám „pardon“.
Zapomněla jsem, že batáty jsou naše srdcovka.
Pardon. Teď abych si zařídila mluvčího, omluvný turné
a šla na podcast Club Shay Shay. Měl už ale plno.
Amanda Sealesová o mně skoro udělala třídílný video.
Musela jsem sedmkrát zkouknout Na vysoké noze.
Hezký!
Jako světlá černoška nemůžu dosírat naši kulturu. Pak mě nepozvou na oslavy.
Ale taky jsem poprvý viděla 10 000 tweetů s mým jménem,
tak si říkám, že to nebude tak zlý.
No,
jedna tetka
každou hodinu napsala velkýma písmenama…
Jo, byla fakt důsledná.
Pořád psala: „ZAVOLEJTE POLDY!“
Cože?
Co?
Poldy do toho zatahovat nemusíme.
Pak se hodně lidí ptalo, jestli jsem v pořádku.
Mockrát vám děkuju.
Ještě nevím, musím se zamyslet.
I ti silní se občas trápí.
Ale ten nejvtipnější a nejvíc zraňující komentář, co si pamatuju,
zněl: „Ty vole,
týpka vypadá jako uklízečka z Uteč.“
Ne!
To ne!
Ne!
To ne!
Ne!
Ne.
Uvědomila jsem si, jak to musí být střelený,
jestli jste neviděli Uteč.
„Seš v pohodě?“
Prostě neumím se sítěmi. Neumím je vytěsnit.
Buďto je nepoužívám, nebo mi na nich až moc záleží.
Myslela jsem si, že nejtěžší rozhovory s dětmi
budou ohledně
rasismu, šikanování nebo sexismu, ale teď si uvědomuju,
že musím vymyslet, jak dětem pořádně vysvětlit,
že se nesmí hodnotit na základě lajků a počtu sledujících.
Jo, vítejte na mým kozatým TED Talku, ty vole.
Má sny velké jako její vycpávky ramen.
A moje děti jsou tak chytrý, takže to snad nebude těžký.
Mám pětiletá dvojčata.
Děkuju.
Jsou to kluci nebo holky, než si vyberou. Máma je inkluzivní.
Pojďme se milovat a posouvat vpřed, vy jedni…
Mají ty nejroztomilejší jména.
Jmenují se po členech rodiny, Hazel a Otis.
Roztomilý, co? Mám náušnice s jejich iniciálami.
Jsem prostě holka obšťastňovatelka.
Panebože. To rosé je tak sladký.
Když máte dvojčata, všichni s vámi chcou mluvit.
To jsem nečekala.
Lidi za mnou záměrně a cíleně chodí.
Ptají se: „Jsou to dvojčata?“ Jsou snad pediatři?
Ale většinou je to někdo, kdo je sám dvojče,
a tak mi to chce říct. „Jsou to dvojčata? Já jsem dvojče.
Já svý dvojče nemusím. Žere mi dort.“
Hele, ve světě se válčí.
„Co?
Cože?“
A pak pokračují: „Máma má to druhý dvojče radši.“ A já: „To chápu.“
Pořád na mě mluví tak je musím zastavit.
Nejsem přátelská, mám jen dvojitou bradu.
„Jsem svině. To jen to rosé a máslo.“
Vypadáte pak přátelsky. Dna vypadá přátelsky.
A netušila jsem, jak rozdílný můžou děti být,
i když jsou ze stejnýho těsta. Jsou tak jiní. Hazel, ta je… Ty jo.
Hazel má temperament 53letý černošky, co pracuje na úřadě.
Je šílená. Přijde k dětem na hřišti
a říká: „Pro tohle jste se narodili?“
Hazelnut.
Děti mi pak říkají: „Paní Buteauová, Hazel mi zase pohledem probodává duši.“
Na tom musíme zapracovat.
Panebože. A je drzá.
Fakt nevím, odkud to má.
Tak hele, víte co?
Chápu, co myslíte.
Ale tohle se ze mě stalo až tak ve třiceti. Jí je pět.
Jednou jsem takhle šla v tričku koupit nějaký jídlo,
protože nic jinýho samozřejmě nedělám.
A ona: „Vezmi si dlouhej rukáv, mami. Tvoje lokty vypadají staře.“
Nejhorší je, že má pravdu. Moje lokty jsou naprostej horor. Jak je to možný?
Kdy se to stalo? To vám po čtyřicítce nikdo neřekne.
Vypadají, jako bych 22 let plankovala.
Mám lokty jak vršek hlavy holuba.
Odkdy?
Dámy, co všechno potřebuju? Ashwagandhu?
Co potřebuju?
Hořčík? Ty lokty vypadají šíleně.
Vypadají jako ten chlap
v Indiana Jones, co se napil ze špatnýho poháru.
Díky všem nad 38. Díky.
Děkuju.
Vidím vás.
Panebože,
drzý děcka.
A nechodí spát.
Jsou pořád vzhůru.
V deset večer přijde do obýváku a říká: „Mami, co děláš?“
A já: „Teď schovávám svůj vape. Co je?
Co se děje?
Už jsi měla dva banány. Co zase chceš?“
Panebože.
A drzý děcka chodí pozdě spát a brzo vstávají.
Vstává každý den o půl šesté.
Říkávám jí: „Běž do postele.
O nic nepřicházíš.
Teď se vůbec nic neděje.
Nebydlíme na farmě.
Nejsme tu v armádě.
Můžeš se vrátit do postele.“
Panebože.
Hazel má tolik energie. Je jako…
Představte si DJ Khaleda jako pětiletou holčičku.
Ráno se probudí a hned prohlásí: „Dobré ráno, všichni!“
Jako DJ Khaled pořád jen vyhrává. V množství energie.
Je nejlepší!
Jo! To byl DJ Donwill, dámy a pánové.
Panebože.
S Otisem nemůžu mluvit stejně jako s Hazel,
protože je tak milý a klidný.
Hazel ve mně probouzí typickou černošskou mámu,
ale takovou tu z těch talk shows, kde se hádají rodiny.
Jsme třeba v obchodě a já říkám:
„Pojď sem, holka.
Už nebudeme nic kupovat. Už nebudeme… No tak, polož to!“
Připadám si jako naštvaný břichomluvec. „Pojď sem!
Polož to. Řekla jsem, že už nic kupovat nebudeme.“
S Otisem takhle mluvit nemůžu.
Otis působí jako unavený manžel, co drží manželce kabelku v butiku.
Pár takových tu dnes večer vidím, zdravím vás.
Otis je tak milý, že dokonce i mrká pomalu.
Takhle mluví: „Mami…“
Někdy je mi ho líto, protože vyrůstá v domě,
kde panuje tak silná ženská energie, ale zároveň si říkám: „Nemáš zač.“
Však víte, něco takovýho vás ve škole nenaučí.
Ale někdy je mi ho líto,
protože jeho první celá věta ve třech letech byla:
„Tak jo, všichni se uklidněte.“
Otisi!
Snažím se ho naučit, jak se ve městě chovat jako velkej kluk.
Jak v New Yorku chodit po chodníku nebo jezdit metrem.
Nebo podržet dveře starším a tak. To je důležitý.
Jednou jsme v New Yorku stáli na přechodu, kde bylo hodně lidí,
a on přede všemi zakřičel:
„Mami, ta blikající ruka říká, že teď nemůžeme jít!“
A já: „Správně, zlato.“
A ostatní si pak určitě říkali: „Dobrá práce, maminko.
Dobrá práce.“ A rodiče vědí,
že když se vaše dítě zachová správně na veřejnosti,
tak se cítíte jako naprostej anděl.
„Jsem anděl mezi lidmi. A co děláte vy, bezdětní blbečci? Třídíte odpad? Pěkný.
To je teda úspěch.
Kompostujete? Pecka.“
My děláme svět lepším.
Otis si to pak uvědomil a byl na sebe hrdej.
A tak zakřičel: „Mami, ten bílej pán říká, že teď už můžeme jít!“
Panebože.
Téhle historce říkám „Antikoncepce“.
Protože jestli uvažujete o dětech, nejdřív si ji poslechněte.
Otis měl v nose velkej šušeň.
Měl šušeň a říká: „Mami, jak to dostanu ven?“
A já: „To myslíš vážně?“ Děti občas řeknou něco,
že se začnete bát, jak zvládnou život.
Tak mu říkám: „Strč tam prst
a zkus si s tím nějak poradit.“
Co já vím, nejsem nějakej vzdělávací pořad.
A pak mu nešel vylovit, tak mu říkám: „Na to se nedá dívat.
Říkám ti to upřímně.“
Hlavu měl zakloněnou a lovil to, jako když pes honí svůj ocas.
Tak mu říkám: „Víš, takhle si tě nechci pamatovat.“
A on: „Mami, nejde mi to.“ Tak říkám: „No, to vidím.“
Zapomněla jsem říct, že jsme nastupovali do letadla.
A on na mě: „Mami, nejde mi to.“
A tak jsem se rozhodla.
Vylovila jsem mu ho.
A on pak udělal pohyb, který jsem u člověka ještě neviděla.
Složil se jako lehátko.
Na podlaze udělal…
A pak se položil.
Co to bylo?
A pak si lehl.
A pak zařval:
„Mami, já si ten šušeň chci vylovit sám!“
A dodal: „Dej mi ho zpátky!“
A za mnou stáli lidi.
Musela jsem se rozhodnout.
Tak jsem mu ho tam vrátila.
Vidím, že půlka z vás tleská a půlka mě odsuzuje.
Koukali na mě jako vy.
A já jen chtěla zakřičet: „Hele, bývala jsem cool.
Bývala jsem cool. Šňupala jsem kokain z péra,
takže sakra vím, že nosy umí bejt svině.
Užijte si let v tý konzervě.“
Teď bude vhodná chvíle pozdravit mámu v publiku.
Ahoj, mami.
Ahoj, Marie.
Musela jsem být drzý děcko,
protože ona má fakt odolný kosti.
Víte, teď už tomu rozumím.
Nerada si stěžuju,
ale cítím se fakt vyčerpaně.
Nenechte se zmást tím, že máme stejný DNA.
Jsem vyčerpaná. Když k nám přijdete na návštěvu,
tak každý večer v 17:30
byste mě našli unavenou na gauči. Jak říká Viola Davis:
„Jsem tak unavená.“
Tak strašně unavená.
Už chápu, proč máma vypadá takhle.
Moje máma vypadá jako husky v Miami.
Nevím, jestli má žízeň nebo se usmívá, prostě…
Vypadá, jako by se na něco ptala a zároveň i odpovídala…
Teď už to chápu.
Teď už to fakt chápu.
Cítím se jako
ty dveře na konci Titanicu.
Jen se hůř držím na hladině
a všichni po mně lezou.
Snaží si tam sednout celá moje rodina.
A nefunguje mi píšťalka, tak dělám…
Chápu to.
Teď to chápu.
Ani jsem si neuvědomila,
že když se staráte o děti, tak si můžete ublížit,
protože nedáváte pozor, jak se hýbete.
A já si ublížila, protože se pořád předkláním, a ne tak, jak by se mi líbilo.
Klakson prosím!
Děkuju.
Jednou jsem se vážně zranila.
A manžel mi říká: „Asi máš ischias.“
A já ani nevěděla, co to je. Byla jsem tak mladá.
Já že to jsou nějaký drahý těstoviny.
Říká mi: „To bude ischias.“
A já: „Ne, to jsou penne pomodoro.“
Byla jsem až tak mladá.
Zakřičte, jestli znáte ischias.
Super, mám ráda dospělé publikum.
Díky, že jste si dali pozor na svaly. „Na tu show nemůžu,
ozývá se mi ischias.“
Bože, a teď nosím i brýle na čtení. Už jsem jedna z těch, co nepřečtou menu.
„Rozsviťte tu.
Proč je v restauracích taková tma?“
Už jsem tak stará.
Bože, měla jsem ten ischias a šla jsem s tím k doktorovi.
Dal mi ibuprofen, co berou atleti.
Tak jsem si říkala: „Jo, jsem atlet, přesně tak.“
A taky mi dal Theragun. Víte, co to je?
Super. Já to nevěděla.
Tak si říkám: „Hezký, masážní pistole, co mi pomůže během dne.
Pěkný.“
A nemohla jsem nikam jít,
tak jsem pozvala kamarádku, co je krásná černoška a lesba.
Říkám jí „Vědma“.
Všechno ví a vždycky září.
Viděla u mě na stole tu Theragun a říká: „Hezký.“
A já na to: „To mám na ischias.“ A ona: „Tak určitě.“
Tak říkám: „To je jen Theragun.
Gun jako pistole, chápeš?
A ona na to: „Záleží, kam ji namíříš.“
Tak říkám: „Blbko.“ A ona: „Jakápak blbko?“
A já: „Přestaň, ty blbko.“
A ona: „No co?“
Tak jsem se na ni podívala a říkám: „Blbko jedna.
Ty dáváš svojí frndě takhle zabrat?“
Říkám: „Ty blbko.
Ty dáváš svojí frndě takhle zabrat?
Netušila jsem, že si to děláš takovým stylem. Seš taková tichá.“
Říkám: „Panebože. Knihy přečteš za dva týdny.
Vždycky dáváš dýška ve Starbucks.
Vždycky parkuješ daleko od vchodu, aby ses prošla.
Netušila jsem, že se toho takhle nebojíš.“
Tak říká: „No jo, děvče.
Utrácím až moc za Theraguny, protože hledám tu pravou.“
Tak říkám: „Ty blbko!
Zavařuje se mi z tebe mozek.
Tak hele. Na rovinu.
To ti někdo rovnou může frndu proplesknout.“
„Nic šílenýho, jen ti ji někdo trochu propleskne.
Nic šílenýho, jen trochu dostane zleva a zprava.“
„Ťuk, ťuk.“ „Kdo je tam?“ „To je moje kundička. Aučík.“
To je všechno.
Podívala se na mě a říká: „Ani náhodou. Theragun je bomba.“
Tak říkám: „Ty tomu už provádíš i lesbickej marketing?
Máš pro to slogany?“
Netušila jsem, že si to dělá takovým stylem.
A pak že někoho znáte.
Můžu vám zopakovat, co se stalo?
Byl to pravdivý příběh o mé krásné černošské kamarádce, co je lesbička.
A o troše násilí vůči její pindě.
Nic šílenýho. Jen troška.
A většinou jsme se smáli. Někteří to odsuzovali.
Někteří byli zvědaví.
Já vidím všechno.
Ale jen chci říct, že to jde.
Můžeme vyprávět vtípky a historky
a nehanit celou komunitu.
Můžeme to dělat a být vtipní.
Musíme na tom jen zapracovat, co?
Tak až potkáte Davea Chappellea,
můžete mu to říct?
Podle mě to fakt neví.
Ale myslím, že ho nepotkáme, protože je nej.
Největší osel, co nenechá trans lidi na pokoji.
Že, Dave?
Není to vtipný.
Je to nebezpečný.
Udělej z toho něco vtipnýho.
To je celý.
Nechápu, jak někdo může vydělat miliony dolarů tím,
že někoho ohrožuje.
To je pro mě tak nepochopitelný… Fakt.
Dneska si to tu manifestuju. Přebírám Radio City Music Hall
a chci všem říct, že vydělám miliony dolarů tím,
že se lidi díky mně budou cítit bezpečně, budou vyslyšeni a pobaveni.
Pobaveni.
O co se tu sakra snažíme? To je můj cíl.
Můj cíl býval vidět si na pupík, když si sednu,
ale to není realistický.
Člověk se musí nasměrovat k úspěchu.
Prostě si musíme vytvořit cíl.
Prostě nechápu, proč to už lidi nedělají.
Když řeknete, že něco uděláte, tak to udělejte.
To je celý.
Mojí přátelé jsou tak nějak
zaseklí.
Vždycky chodí se špatnýma lidma.
Tak, jak děláte jednu věc, děláte všechno.
Jestli tu dneska sedíte a chodíte s někým, kdo za to nestojí,
hlavně dámy, tak už to nedělejte.
Odejděte a vykašlete se na něj.
Plýtváte energií, kterou nemáte.
Jasný? Nejsem chiropraktik, ale nebudeš mokrá věčně, děvče.
Bože.
Je to ale proces. Musíte prostě
najít toho správnýho.
Musela jsem ošukat hodně žab.
Bylo to taková žabí farma.
Jsem ráda, že jsem našla toho pravýho.
Je to fakt super.
Je to super. Když nás s manželem lidi potkají, říkají:
„Ty jo, vy se fakt máte rádi.“ Však jo, tak to má být.
Proč byste byli s někým, koho nemáte rádi? Od toho máte rodinu.
A ne snad? Myslím si, že je taky důležitý
uvědomit si ty hezký chvíle, ale taky ty špatný.
Pro nás bylo nejtěžší období pandemie.
Netušila jsem, jak jsme společenští, dokud jsme spolu nebyli úplně pořád.
Šla jsem do jinýho pokoje a on chodil za mnou, tak říkám: „Co je?
Co děláš?“
Vyprávěl strašný historky.
Ptám se, jak je, a on: „Nemáme čistý lžičky.“
Parádní historka.
Bylo to těžký období.
Začala jsem na něho mluvit tónem, který jsem nikdy předtím nepoužívala.
Je to ten tón, co použijete, když Alexa hraje špatnou písničku.
Znáte ho, ne?
„Ne. Řekla jsem…“
Co to?
Proč s ním tak mluvím? Přece ho miluju.
Uvědomte si to špatný i to dobrý. Tak se přes to přenesete.
Upřímně, na našem manželství zbožňuju to,
že jsme pár se vším všudy.
Oslavujeme úspěchy toho druhého.
Když jste s někým, kdo na vás žárlí,
nechápou vaši sílu, protože sami nezískali tu svoji.
Panebože.
Se svýma vycpávkama ramen
vás tu poučuju.
Kde máme košík na dary? No tak.
Jo, oslavujeme spolu.
Já oslavuju maličkosti. To musíte, jinak nemáte, co oslavovat.
Klidně si dám ve středu šampáňo, protože jsem zaplatila parkování.
Takhle si žiju.
Takhle to dělám.
Bože můj.
Během pandemie manžel uspořádal večírek jen pro mě,
protože mě na Instagramu dal sledování Lenny Kravitz.
To fakt?
To jako fakt?
Šílený. Všude byly fáborky a balónky.
Manžel stál na stolku a spustil: „American woman!“
Říkám: „Pojď sem, za to ti ho hned vykouřím.“
Všechno si přejeme.
Ale pak mi Lenny Kravitz začal všechno lajkovat.
A manžel říká: „To mě jako ohrožuje Lenny Kravitz?“
A já: „To teda.
To teda jo.
A teď běž umýt ty lžičky, zlato. Prej nemáme čistý lžičky.“
„Čubko.“
Manžel teď často rád něco opravuje.
Chtěl, abych se přidala, tak říkám: „Ne, díky.
Sprav to a pak mi o tom můžeš vyprávět.“
Ten chlap jednou přinesl židli z kontejneru.
Říkám: „Pro koho to je?“
Prej, že si ji spravíme. A já: „Ne, díky.“
Říká: „Chci něco spravit.“
Tak říkám: „Co takhle omezování voličů?
To by šlo spravit?“
Ale ne, je s ním sranda.
Je fakt dobrej, když se zhulí.
Ať už si dá hodně nebo trochu, říká mi věci jako: „To je pohodička.
Chceš pomoct s těma taškama? Dej mi je.“
Je úplně úžasnej.
Nic ho nenaštve. Mávne nad vším rukou.
Nechápu.
Já takhle úžasná nejsem, když jsem zhulená, ale chtěla bych.
Nejsem no, ale chci…
Chtěla bych působit jako Erykah Badu při těle, ale…
Jsem spíš jako zfetovaná troska při těle. Fakt.
Kdybyste mě někdy potkali zhulenou na ulici,
furt bych jen opakovala: „Pardon, jsem zhulená. Mám červený oči?
Moc se omlouvám, jsem zhulená.“
„Je dneska zápas? Jakej je plán?
Poskládáme prádlo? Vyčistíme ledničku? Dáme kliky? Sklapovačky? Tak co?
Jsem zhulená!“
Není to dobrý. Nevypadá to dobře.
Nedávno jsme šli na rande.
Sehnala jsem lístky na Knicks,
což je basketbalový tým.
Přesně tak, zlato.
Sedadla hned u hřiště.
On z toho byl nadšený, ale mně to bylo fuk.
O basketu nic nevím.
Říká: „Bude to paráda.“ A já na to: „Běž s někým jiným.“
A on: „Ne, dneska máme rande, půjdeme spolu.“
Tak jsem se nechala přemluvit.
A on: „Bylo by super se zhulit.“
Tak jsem souhlasila.
Dal mi malou brownie.
Nic šílenýho.
Ale o 40 minut později jsem nic necítila,
tak jsem chtěla víc.
Všichni to vědí, jen já ne!
Nejsou na tom žádný instrukce.
Něco vám řeknu.
Došli jsme na zápas
a já se držela sedačky oběma rukama.
Nevím, jestli jste někdy viděli zhulenou papriku s pihama a velkým hárem.
Ale to jsem byla já.
Nevím, jestli jsem mluvila sama se sebou,
nahlas,
nebo jestli to byl můj vnitřní hlas.
Ale dělo se to.
Říkala jsem si: „No teda.“
Bylo to jako…
Motýlek se na obloze vznáší,
ale já se vznáším ještě víc.
Ať všichni nakouknou…
Do této knížky
s duhou čtenářskou.
Jo!
Božínku.
Byla to pohodička.
A pak začal zápas.
Pak přišla paranoia.
Hlasatel tak strašně řval.
Byla jsem v šoku. Bylo to jako ve filmu Monstrum.
„Musíme jít.“
Zněl jako…
Pak vyšli hráči a já si říkala: „Nejsme tu v bezpečí.“
Byli tak vysocí.
Viděla jsem samý kolena a ohryzky.
Vypadali jako Sigourney Weaverová jako Avatar. To není nic pro mě.
Ne, díky.
Pak jsem začala mluvit na manžela: „Bejby.
Zlato.
Zlato.“
Říká: „Co je? Proč šeptáš?“
A já: „Protože mě slyší hráči.
Musíme jít.“
Říká: „Hrají teprv osm minut.“
Tak říkám: „Promiň, ale fakt musíme jít.
Jsem strašně zhulená.“
A miluju ho přesně proto, že mi řekl: „To nic, zlato.
Prostě si to užij.
Užij si tu jízdu.
Projeď se na té vlně.
Ochutnej tu duhu.“
„Prostě se na něco zaměř
a vychutnej si to.
Dobře?“
Byl strašně pozitivní. Říká: „Nikdo tě neslyší.
Teď už ne.“
A já jsem viděla v rohu hřiště auto.
Bylo fakt krásný a mělo rozsvícený světla.
Otáčelo se pořád dokola.
A já si říkala: „To je fakt hezký.
Zajímalo by mě, kdo ho dostane.
Kde ten člověk bydlí a jaký bude mít život.
Dá si na něj vánoční stromeček?“
A pak jsem se zeptala manžela, kdy zjistíme, kdo to auto vyhraje.
Říká: „Cože?“
Tak mu to opakuju: „Kdy zjistíme,
kdo vyhraje to auto?“
A on říká: „Nikdo ho nevyhraje.“ Tak říkám: „Cože?“
A on: „Je to reklama. Nejsme ve Family Feud, zlato.“
A pak jsem začala brečet.
Život není fér.
A on najednou: „Asi bychom měli jít, zlato.“
Tak jsem souhlasila.
Ale něco vám řeknu.
Jakmile jsme se rozhodli, že půjdeme,
objevili jsme se na kostce.
Nevěděla jsem, co dělat,
tak jsem se rozjela jako na talentové soutěži na základce.
Ohul to!
To stačí.
A znovu!
Dobrý!
A znovu!
Panebože.
Já fakt…
Byla jsem jako dominikánskej Forrest Gump…
Odbachatovala jsem z toho zápasu pryč.
Vyvolalo to ve mně pud sebezáchovy.
Takže co se týče této historky…
To je naposledy, co jsme měli rande večer.
A to je v pohodě, protože já…
Jsem pracující máma. Jsem jen unavená…
Až začnu jako Viola Davis dělat…
Dejte mi rosé a nechte mě spát.
Takže jsme s manželem přešli na denní rande.
Je tu někdo tak starý?
Nějací zodpovědní dospěláci?
Hele, denní rande jsou úžasný.
Je to přesně to, jak to zní. Je to rande za dne.
V pondělí odpoledne jdete do restaurace, co má v sobotu večer plno.
Máte menu s pevnou cenou a za 45 dolarů ochutnáte všechno.
Dáte si víno.
Odpoledne už jste doma a projedete se na ptákovi.
Dáte sprchu, hlavně tam dole,
a vyzvednete děcka ze školy v sakra dobrý náladě!
No co? Vy snad vyzvedáváte děcka, zatímco z vás táhne šuk?
No dobře.
Manžel mě na denním rande překvapil a…
Jo, je to běloch, nerada se zaměřuju na rasu,
ale nic bělejšího jsem nikdy neslyšela.
Kdo je tady běloch?
Moc vám děkuju.
Jak se jmenuješ?
- Pearl. - Pearl?
Ale no tak.
Pearl?
Nečekala jsem to nejbělejší a nejstarší jméno.
Máš super babičku.
Tak jo, Pearl.
Řekneš mi, jestli je to bělošský jak prase.
Řekni: „To je bělošský jak prase.“ Jo?
Manžel se vrátil domů a říká: „Zlato, sehnal jsem nám dva lístky
do záchranné stanice plazů.“
Pearl.
- To je bělošský jak prase. - Děkuju.
Tak mu říkám: „Zlato,
já do záchranný stanice plazů nepůjdu.
To je šílený.“
A on: „Pojďme, ty lístky byly levný.“
Říkám: „Tys je koupil?“
Oni by měli platit nám.
Říkám mu: „Seš chlap, co si ujíždí na plazech?“
A on: „Jak jako ujíždí na plazech?“
Říkám: „Ty takový chlapy neznáš?
Takovej ten, co má ještěrku jako nejlepšího kámoše.
Žije až moc dlouho s mámou.
Ani nemá přikrývku. Má jen špinavý povlečení jako barbar.
Jeho nejoblíbenější film je Zjizvená tvář a má i plakát, co má na zdi bez rámu. Fuj.
Vyhodili ho z opravny aut
a ve dveřích má tyč na shyby, takže jsou furt otevřený.
A nikdy nenosí ponožky, protože jsou přilepený všude po zemi.“
Neptejte se, jak takový chlapy znám. Jen jsem o nich slyšela.
Manžel říká: „Tak to asi nebudu já,
ale fakt chci jít.“ A pak na mě vytáhl evropskou fintu,
kterou mě vždycky přesvědčí.
Řekl: „Víš, mám takovej pocit,
že Američani se od školy už nic nenaučí.“
„Jak se opovažuješ říct něco tak přesnýho?“
Tak říkám: „Fajn. Půjdu se s tebou podívat na ještěrky,
protože tě miluju.“
A on říká: „Hele,
bylo by fakt dobrý se trochu zhulit.“
Tak jsem si dala brownie.
Tentokrát jen jednu.
A bylo to úžasný.
Stačilo jen počkat dvě hodiny a 17 minut.
A bylo to skvělý. Měla jsem dobrou náladu. Nic mě neštvalo. Měla jsem radost.
Vezla jsem nás svým minivanem
do záchranné stanice plazů v Bronxu.
Na tu větu nejsem hrdá.
V Bronxu za volantem všichni šílí.
„Uhni, krávo. Nauč se parkovat.“ a tak dál. A mně
to bylo úplně jedno…
Normálně bych taky řvala, ale teď to bylo: „Doufám, že se uzdravíš.“
Být zhulená je boží.
Všechno mi šlo. Našla jsem parkování.
Nebo si parkování našlo nás?
Nečekala jsem ale, že to bude prohlídka.
Byli tam s náma i ostatní lidi.
Takoví ti,
co do Walmartu jdou v pantoflích.
Víte, ne?
Takoví ti, kde celá rodina útočila 6. ledna na Kapitol.
Jo. Chápete to.
Měli hodně maskáčových hadrů, ale já je viděla.
Bylo mi to jedno.
Brala jsem to jako Beyoncé. „Tohle je Amerika pro všechny.
Tohle není Texas.“
A bylo to docela zajímavý.
Nejúžasnější věc, o které jsem se dozvěděla,
byl ještěr zvaný „agama vousatá“.
Nebyl to ještěr, spíš jen velká ještěrka, říkala jsem jí Lizzo.
Přišlo mi to vtipný, ale některým to tak nepřišlo.
Jen ať se cítí líp ve svý kůži.
Na agamě vousaté je fascinující, že může změnit pohlaví.
Tak říkám: „Jo, něco takovýho si vyzkoušel každej.“
Teda aspoň já jo.
Děkuju.
A když jsme vešli do stanice agam vousatých,
což je věta, co nevěřím, že říkám,
tak ke mně přicupitala. Koukám na ni
a ona dala packu na sklo.
Tak si říkám: „Tak jo.“
Všichni říkali, že se jí líbím. Jsem lev. Vyzařuje to ze mě.
Tak jsme na sebe koukaly
napodobovaly se a pomalu se kamarádily.
Byla jsem tam tak dlouho,
že jsem se cítila jako ta hubená běloška z filmu The Boy in the Plastic Bubble.
Vzpomínáte? Nikdo si ten film nepamatuje.
Doma se na něj podívejte.
John Travolta v 70. letech hrál ve filmu The Boy in the Plastic Bubble.
Má autoimunitní nemoc,
tak musí doma žít v plastové bublině.
Ale má na sobě boty. Kam jdeš, Johne?
Kam? V tom příběhu je spousta děr, v tý bublině naopak ne, no nic…
Tak jsme si to společně užívaly. Bylo to úžasný.
Pak se jí začaly protáčet oči, tak říkám: „Jen do toho.“
A pak mi ta ještěrka říká: „Pojď sem.“
„No?“
A říká:
„Neber si jméno mojí ženy do pusy.“
Cože?
Nejsou ani manželé.
Bylo to divoký a průvodce měl takovou radost.
Říkal: „Tohle nikdy nedělá. Věří vám a zbožňuje vás.“
A já na to: „To jo,
ale teď jsou to spíš oni.“
Jsem jen upřímná.
A pak jsem uslyšela hlas ze skupiny maskáčů,
co řekl:
„Zase je tu někdo woke, co?“
A já jsem byla trochu zhulená.
Tak říkám:
„Co jste říkala?
S těma čtyřma zubama vám není rozumět.“
No co?
Copak?
A ona na to:
„Ptala jsem se, jestli jste woke čůza.“
Tak jsem se zeptala manžela: „Řekla mi právě čůzo?“
A on udělal tohle…
Tak říkám:
„Jo, Já, Tonyo.
Jsem woke. Máš problém?“
Nechtěla jsem píchat do vosího hnízda, ale nemá si začínat.
A pak se rozjela.
„Snaží se nás donutit, abychom furt říkali zájmeno oni.“
Tak říkám: „Děvče, řeklas to tak sedmkrát.
Právě jsi to zvládla. Je to v klidu.
Nebo to neříkej.“
Upřímně, jestli můžu být vdaná za někoho jménem Gijs…
tak ty dokážeš říct „oni“.
A pak říká: „Už mě tenhle posranej trend fakt štve.
Debilní trend nebinárních a trans keců.“
To mi řekla. Tak já na to:
„Hele, podle mě to není trend.
Chodit jen tak po ulici a žít si svoji pravdu
jako nebinární nebo trans osoba,
i když víte, že by vás někdo mohl chtít zranit nebo zabít,
to není jen trend, to je statečnost.“
Říkám: „Hele,
to vytetovaný obočí, co máš,
to je jen trend.
Nevypadá to dobře. To ti kamarádi nerozmluvili?“
A pak do mě zase valila. Byla jsem snad ve Fox News?
Byla to snad levná verze Laury Ingrahamové?
Už chápete, proč nechci chodit koukat na ještěrky?
Pořád pokračovala a mlela něco o biologii.
A já: „Vyhláskuj to.“
A pak furt mlela: „Nevěřím tomu, co mají mezi nohama.“
Tak říkám: „Proč by tě zajímalo, co má někdo mezi nohama?
Zníš jako blázen. Jestli je nekrmíš, nešukáš nebo neživíš, tak si naser.
Paní.“
Pořád do mě valila a já se jí snažila odpovědět.
Cítila jsem se jako kozatej George Jefferson.
„A další věc, ty vole!“
Co se to jako dělo?
Šla jsem v pohodlných botách za ještěrkou.
Padalo tam tolik nenávisti, tak říkám: „Vidíš to všechno moc černobíle.
Musíš se naučit žít v šedé, kde žije láska a lidskost.
To se musíš naučit.
Trans ženy jsou plnohodnotnými ženami,
i když tomu nerozumíš, jasný?
Musíš je mít ráda. Je to něčí dítě.“
Já mám dvojčata a moje tělo je nezvládlo odnosit.
Měli jsme náhradní matku, ale stejně jsem máma.
„Chápeš, jak funguje láska?
Buď trošku tolerantnější.“
Ale ona dál pokračovala, tak jsem si řekla: „Víš co?
Na tohle jsem moc roztomilá.“
Byla jsem zhulená, ale pak už jsem vystřízlivěla.
Říkám: „Zítra si vezmu tohle oblečení. Lidi to musí vidět.“ A odešla jsem.
A pak na mě zařvala: „Skoro jsem ti chtěla říct,
že se mi líbil tvůj recept na zapékaný batáty!“
Díky, že jste mě dnes podpořili a zapsali jste se se mnou do historie!
Možná jsem první žena, co tady natočila speciál,
ale určitě nebudu poslední!
Dobrou noc!
Teda…
Nechci, aby to skončilo.
Tenhle kostýmek je můj, nemusím ho vracet.
Ahoj!
Panebože.
Miluju vás.
Moc vám děkuju.
Jste fakt nejlepší, ty vole.
Nechci, aby to skončilo!
Strašně vás zbožňuju!
Panebože.
Tak jo, musím jít.
Ale ne! Spadl mi mikrofon. To ten velkej zadek.
Zatleskejte jí. Seš úžasná.
Miluju tě.
Čubka, čubka, čubka.
Kozy, kozy, kozy.
Čubka, čubka, kozy, čubka a kozy, kozy a čubka.
Kozy a čozy, čozy a kubka.
Zbožňuju tě.
Děkuju.
Překlad titulků: Jan Kavalec