Downloaded from YTS.MX
Muista pestä hampaat. -Miksi pitää pestä hampaat?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Haluatko, että hampaasi putoavat? -Yksi vain.
Hampaita tarvitaan. Nyt täytyy lopettaa.
Menen tekemään naishistoriaa. -Mitä?
Kerron siitä sinulle myöhemmin. Ja muillekin.
Haluatteko tehdä historiaa?
Toivotetaan lavalle ensimmäinen nainen, jolla on oma komediaspesiaali -
Radio City Music Hallissa!
Michelle Buteau!
Kiitos.
New York City!
Näin käy joka kerta.
Rakastan teitä valtavasti.
Onko kaikki kunnossa?
Jestas. -Rakastamme sinua!
Samat sanat, muija.
Rynnisin ryntäillesi heti, jos ehtisin.
On mahtavaa tehdä työtä, josta nauttii, ja tienata sillä.
Häh? Aivan mahtavaa. Toivon sitä teillekin.
Toivon, että tekin saatte kokea saman.
Sillä se on upeaa.
Sain kerran viestiä mieheltä, joka sanoi olevansa kokkaustuottaja.
Sanoin: "Eikä, onko se muka oikea ammatti?
Mikäs siinä sitten."
Hän ehdotti kokkausvideota, koska tykkään laittaa ruokaa.
Sanoin, että annan vain sellaisen vaikutelman.
Okei.
Hän ehdotti, että laittaisin bataattivuokaa.
"Okei. Mikä on palkkio?"
Vastaus yllätti minut muhkeudellaan.
Totesin: "Mukava summa.
Pitääkö näyttää jalat tai jotain?"
Euphoriaa katsoneena tiedän, miten nuoriso hankkii rahaa.
Mutta firmassa kuulemma fanitettiin minua.
En voi lakisyistä kertoa firman nimeä, mutta voin sanoa, että se rimmaa -
nimen "Tampbell's Loop" kanssa.
Tajusivatko kaikki?
Joku on aina ulalla.
En lukenut reseptiä.
Varustauduin vetävällä neuleella ja huulikiillolla ja marssin keittiöön.
Sain bataatit ja totesin kameralle, että olen niitäkin makeampi.
Ohjaaja sanoi: "Tämä on perheresepti." Vastasin: "Tiedän."
Vedin överiksi. Kun sain suolan ja pippurin,
lauloin: "Salt-N-Pepa's here, salt salt salt."
Sitten ne ihmiset…
Sanon heitä ihmisiksi, sillä jonkun lapsia hekin ovat.
He ojensivat minulle kaksi kupillista raastettua cheddar-juustoa.
Minulla oli silloinkin tämä ilme. Kysyin, oliko meillä sama resepti.
He sanoivat: "Juusto on kaiken a ja o." -Kysyin: "Kuka niin väitti?"
Juustoa piti panna.
Varoitin, ettei sitä sitten saa enää pois.
Kuin pissaisi uima-altaaseen.
Sitten ne ihmiset…
He ojensivat minulle purkillisen -
Tambpell's Loopin -
sienikeittoa.
En tiedä, oletteko joskus nähneet vasta avatun purkin -
Tampbell's Loopin -
sienikeittoa.
Se on jykevää tavaraa.
Totesin, että sen käsittely vaatii monen lihasryhmän käyttöä.
Siinä sai lämmitellä oikein kunnolla.
Sekoitin ainekset, ja tuloksena oli hirveä sotku.
Se näytti koiran keskenmenolta.
Koirallakin on enemmän oikeuksia omaan kehoonsa kuin minulla.
Hyvin se narttu pärjää.
Yritin sekoittaa sitä mössöä. Ohjaaja kysyi, mikä oli vialla.
"Hymyile."
Lykkäsin tekeleen sitten uuniin -
ja toivotin kaikille hyvää kotimatkaa.
Ohjaajan mukaan ruoka piti syödä ja siitä piti puhua.
Kysyin:
"Kuka niin sanoi?"
Kaikissa videoissa ruoat kuulemma syötiin jutustellen.
Sanoin, että voisimme raivata oman tiemme.
Ohjaaja pahoitteli ja totesi:
"Emme voi maksaa sinulle, jos et syö ja puhu ruoasta. Se on sopimuksessa."
Otin sitten vuoan uunista.
Koko tökötti kupli. Se näytti hyvin henkilökohtaiselta.
Vuoka suorastaan huusi minulle vastalauseita.
Laitoin sitä sitten -
suuhuni.
Yritin keskittyä miettimään, mihin käyttäisin tienestini.
Kuin maksullinen ainakin.
Taputtajat tietävät, mistä puhun.
Laskut pitää maksaa.
Ohjaaja kysyi, miltä tuntuu.
Tuntui kuin olisin Pelkokertoimessa.
Hän kysyi, miltä maistuu. Vastasin: "Kalliilta."
En itkenyt. Tirautin vain hitusen. Silloin sain luvan lähteä.
Video julkaistiin, ja arvelin, että tuskin sitä kukaan näkee.
Kuka muka näkisi 40 sekunnin pätkän, jossa teen bataattivuokaa?
Noh…
Unohdin Black Twitterin kokonaan.
Oma moka. Tajusin sen heti, kun näin videon trendaavan.
Bataattihan on suorastaan juuresversio orjuuden päättymisjuhlasta. Oma moka.
Tarvitsen tiedottajan ja katumuskiertueen. Yritin päästä Club Shay Shayhin.
Amanda Seales oli saada minusta juttua kolmeen videoon.
Katsoin High on the Hog -sarjan seitsemän kertaa uudestaan.
Vaaleaihoisena ei voi sorkkia mustaa kulttuuria. Jään bileistä paitsi.
Toisaalta näin ensi kertaa nimeni tuhansissa twiiteissä.
Ei kai se niin paha ole?
Noh…
Eräs nainen kommentoi aina tasatunnein isoilla kirjaimilla.
Johdonmukaista sentään.
Hän kirjoitti isoin kirjaimin: "KYTÄT PAIKALLE!" Siis mitä?
Mitä?
Ei sotketa poliisia tähän.
Moni myös mietti, mahdanko olla kunnossa. Kiitin heitä huolenpidosta.
Välillä pitää tutkiskella itseään. Vahvatkin tarvitsevat tukea.
Hauskin ja samalla ikävin kommentti, jonka muistan, oli:
"Hittolainen, hän näyttää ihan Get Out -leffan taloudenhoitajalta."
"Ei!
Ei, ei, ei, ei!
Ei!
Ei."
Tuo vaikutti varmaan sekopäiseltä, jos ei ole nähnyt Get Outia.
Saattoi herättää huolta.
En hallitse netin käyttöä. En osaa olla piittaamatta.
Olen joko kokonaan poissa tai välitän liikaa.
Luulin, että vaikeimmat keskustelut lasteni kanssa koskisivat -
rasismia, kiusaamista tai seksismiä, mutta nyt alan tajuta,
että minun täytyy käydä lasteni kanssa kunnon keskustelu siitä,
miten oman arvon voi määrittää ilman tykkäyksiä tai seuraajia.
Aivan, tervetuloa rintavaan TED Talkiini.
Unelmani ovat yhtä isoja kuin olkatoppaukseni.
Lapseni ovat fiksuja, joten toivon parasta. Viisivuotiaat kaksoset.
Kiitos.
Poika ja tyttö, elleivät he kerro toisin. Olen inklusiivinen äiti.
Rakkautta ja kasvua, hyvät…
Heillä on suloiset nimet. Ainakin minusta. Suvussa kulkeneet Hazel ja Otis.
Hankin korvakorut heidän nimiensä alkukirjaimilla.
Niinpä. Olen "ho" koko loppuikäni.
Hyvänen aika. Rosee on tosi märkää.
En tiennyt, että kaksosten myötä minulle tultaisiin juttelemaan jatkuvasti.
Ihmiset marssivat kysymään, ovatko he kaksoset.
"Oletko itse lastenlääkäri?"
Yleensä kysyjä on itse kaksonen ja haluaa kertoa siitä.
"En pidä kaksosestani. Synttärikakku piti aina jakaa."
Vastaan: "Nyt on sota."
"Mitä? Täh?"
Juttu vain jatkuu. "Äiti suosii kaksostani." Ymmärrän, miksi.
Lopulta minun on pakko keskeyttää.
"En ole ystävällinen. Kaksoisleuka hämää."
Olen mulkvisti, joka juo roseeta ja käyttää voita.
Kihti tekee ihmisestä helposti lähestyttävän.
Yllätyin siitä, miten erilaisia samoista aineksista syntyneet lapset voivat olla.
Hazel on kuin 53-vuotias musta nainen, joka on töissä autorekisterikeskuksessa.
Hän on pitelemätön. Leikkikentällä hän kysyy muilta:
"Teittekö noin tarkoituksella?"
"Hazelnut."
Lapset valittavat minulle: "Hazel katsoo taas sieluuni."
"On pystyttävä parempaan."
Hän laukoo näkemyksensä suoraan. Keneen lie tullut.
Kuulkaa. Ymmärrän, mitä tarkoitatte,
mutta itse rohkaistuin vasta kolmekymppisenä. Hän on viisi.
Olin kerran lähdössä lyhythihaisessa paidassa ruokaostoksille,
sillä muuta en oikeastaan teekään.
Hazel sanoi: "Pue pitkähihainen, sillä kyynärpääsi näyttävät vanhoilta."
Hänellä oli kyllä pointti. Ne näyttävät riivatuilta.
Miten? Milloin?
Tätäkö nelikymppisyys on? Ihan kuin olisin lankuttanut 22 vuotta.
Kukaan ei kerro, että kyynärpäistä tulee pulun pään näköiset. Milloin?
Naiset, mikä nyt avuksi? Rohtokoisio kenties? Magnesium?
Kyynärpääni ovat kuin se Indiana Jonesin tyyppi, joka joi väärästä maljasta.
Kiitos kaikille yli 38-vuotiaille.
Kiitos. Arvostan teitä.
Jestas näitä nenäkkäitä lapsia.
Eivätkä he mene ikinä nukkumaan.
He ovat hereillä koko ajan.
Hazel hipsii alakertaan iltakymmeneltä ja kysyy, mitä teen.
"Piilotan juuri vapeani. Mitäs sinä?
Mitä? Sait jo kaksi banaania. Mitä olet vailla tällä kertaa?"
Jestas sentään.
Nenäkkäät lapset valvovat myöhään ja heräävät varhain.
Hän nousee puoli kuudelta joka aamu. Kehotan jatkamaan unia.
"Et jää mistään paitsi.
Nyt ei tapahdu yhtään mitään.
Emme asu maatilalla.
Eikä nyt olla armeijassa.
Voit jatkaa unia."
Voi luoja. Hazel on täynnä energiaa.
Kuvitelkaa DJ Khaled viisivuotiaana tyttönä.
Hän herää tähän malliin: "Huomenta kaikille!"
Meitsi on vaan kaksonen!
Hän on huippu! -Joo! DJ Donwill, hyvä yleisö.
Jestas. En voi puhua Otisille samaan tapaan kuin Hazelille,
sillä Otis on herttainen ja hiljainen.
Hazel saa minusta esiin musta äiti -minäni,
mutta Maury Povichin juorushow-versiona.
Tavaratalossa mumisen hänelle: "Tule tänne nyt heti.
Nyt ei osteta mitään muuta. Pane se pois."
Olen kuin vihainen vatsastapuhuja.
"Pois se nyt. Sanoin, ettei osteta muuta."
Otisille ei voi puhua niin.
Otisin vibat ovat väsyneen aviomiehen, joka kantaa shoppailevan vaimon laukkua.
Täälläkin näkyy sitä porukkaa. Kiitos paljon.
Otis on herttainen. Hän jopa räpyttelee hitaasti puhuessaan.
Joskus säälin häntä, sillä hän kasvaa kodissa,
joka pursuaa vahvaa naisenergiaa.
Tosin se on myös palvelus.
Se on parasta mahdollista oppia, jota ei koulusta löydy.
Sääliksi kyllä käy. Hänen ensimmäinen kokonainen lauseensa oli kolmevuotiaana:
"Kuulkaa, rauhoitutaanpa nyt."
Otis!
Yritän opettaa häntä kulkemaan kaupungilla kuin iso poika.
Kävelemään New Yorkissa, kulkemaan metrolla ja junalla.
Avaamaan ovia vanhuksille. Tärkeitä oppeja.
Olimme kerran ruuhkaisessa risteyksessä, ja hän huusi kovaan ääneen:
"Äiti, välkkyvä käsi sanoi, että nyt ei saa mennä!"
"Aivan, kulta."
Tuntemattomat kehuivat: "Hyvää työtä, äiti."
Vanhemmat tietävät tämän.
Kun lapsi toimii julkisesti oikein, sitä ajattelee:
"Olen enkeli, saakeli soikoon.
Olen enkeli. Mitä te lapsettomat surkimukset teette? Ai kierrätätte?
Selvä.
Kompostoitte? Jassoo.
Me rakennamme parempaa yhteiskuntaa."
Otis tajusi tilanteen ja oli ylpeä. Sitten hän huusi:
"Äiti, valkoinen mies sanoi, että nyt saa mennä!"
Voi luoja.
Seuraavan jutun nimi on "Ehkäisy".
Jos pohdit lapsen hankintaa, kuuntele tämä juttu ja päätä sitten.
Otisin nenässä oli iso räkämöykky.
Hän kysyi, miten sen saa pois.
Mietin, kysyikö hän tosissaan. Joskus lapsen puheet aiheuttavat huolta.
Kehotin työntämään sormen nenään ja etsimään ankarasti vastauksia.
En ajatellut opastaa sen enempää.
Homma ei tahtonut onnistua. Totesin: "Tätä on vaikea katsoa.
Sanon sen suoraan."
Hän kieppui pää takakenossa kuin häntäänsä jahtaava koira.
En halunnut sitä mielikuvaa iäksi verkkokalvoilleni.
Hän sanoi: "En saa sitä." Ja minä: "Huomaan sen."
Mainittakoon, että jonotimme lentokoneeseen.
Otis ei saanut räkämöykkyä pois, joten tein päätöksen.
Otin sen pois.
Otis reagoi tekemällä liikkeen, jollaista en ollut nähnyt ennen.
Hän taittui kokoon kuin rantatuoli.
Ja makasi lattialla. Hän teki näin. Ja makasi siinä.
Häh?
Ja makaamaan.
Sitten hän huusi:
"Haluan ottaa räkämöykyn itse!"
Ja jatkoi: "Laita se takaisin."
Takanani oli ihmisiä. Minun piti tehdä päätös.
Laitoin sen takaisin.
Puolet taputtaa, ja toinen puoli tuomitsee. Näen kyllä.
Niin minua katsottiin. Halusin huutaa: "Olin ennen siisti tyyppi!
Olen vetänyt kokaa kalun päältä,
joten tiedän, miten hankalia nenät joskus ovat.
Nauttikaa matkatavarahyllystä."
Nyt on hyvä hetki hihkaista äidilleni yleisössä.
Hei, äiti. Hei, Marie.
Taisin olla nenäkäs lapsi. Se kai vaikutti äidin luuntiheyteen.
Nyt ymmärrän.
En halua valittaa, mutta tunnen oloni aika ryytyneeksi.
Vaikka pyrinkin kätkemään sen paljettien ja tyllin alle.
Olen uupunut. Jos tulee kotiini puoli kuuden aikaan illalla,
lojun sohvalla huokuen Viola Davis -tason uupumusta.
"Olen rättiväsynyt."
Rättiväsynyt. Nyt tiedän, miksi äitini näyttää sellaiselta.
Hän on kuin husky Miamissa.
En tiedä, onko hän janoinen vai hymyileekö hän.
Hän näyttää koko ajan kysyvän jotain ja vastaavan myös.
Nyt ymmärrän.
Tunnen olevani -
se ovi Titanic-leffan lopussa.
Mutta kellun huonommin, ja kaikki pyrkivät kyytiin.
Koko perhe yrittää päästä istumaan.
Eikä pillikään toimi. Teen näin.
Ymmärrän!
Todellakin.
En tullut edes ajatelleeksi,
että lasten kanssa voi loukata itsensä, kun ei mieti omia liikkeitään.
Loukkasin itseni, sillä kyykin vähän väliä mutta en hyvällä tavalla.
Torvi!
Kiitos.
Kerran kävi aika pahasti. Mieheni arveli, että kyse on iskiaksesta.
En tiennyt, mikä se oli. Olin niin nuori.
Luulin sitä ylihintaiseksi pastaksi.
Käskin miestäni tarkistamaan kuitin. Olin takuulla ostanut pennepastaa.
Niin nuori minä olin. Kuka tietää, mikä on iskias?
Hyvä! Pidän aikuisesta yleisöstä.
Kiitos, että huollatte lihaksianne. "En pääse esitykseen.
Iskias heittäytyi hankalaksi."
Käytän nykyään lukulasejakin. Olen akka, joka ei näe ruokalistaa.
"Laittakaa valot päälle.
Miksi ravintoloissa on aina pimeää?"
Olen näin vanha.
Menin sitten iskiasvaivojeni vuoksi lääkäriin.
Sain urheilijatason ibuprofeenia. Hyvä, sillä olen tosiaan urheilija.
Ja Theragun-laitteen. Tiedättekö, mikä se on?
Minä en tiennyt.
Hierontapyssy avuksi arkeen. Mikäs siinä.
Jouduin olemaan kotona,
joten pyysin kylään ystäväni, joka on kaunis, musta lesbo.
Sanon häntä Oraakkeliksi.
Hän on viisas ja upea.
Nähdessään hierontapyssyn hän vilkaisi minua tietävästi.
Sanoin, että se on iskiakseen. Hän vastasi: "Miten vain."
Sanoin: "Se on Theragun. Pyssy, kuten nimikin sanoo."
"Riippuu siitä, mihin sillä osoittaa."
Sanoin: "Eikä." Ja hän: "Mitä?"
Minä: "Ei ole totta." Hän: "Mitä?
Katsoin häntä ja sanoin: "Eikä.
Tykkäätkö pamputtaa alapäätäsi?"
Sanoin: "Eikä.
Tykkäätkö kunnon pamputuksesta?
En ikinä olisi arvannut. Olet niin hiljaista sorttia.
Luet kirjan aina kahdessa viikossa.
Annat liikaa tippiä kahvilassa.
Pysäköit kauas ovelta, jotta saat askelia.
En olisi arvannut, että tykkäät alapään pamputtamisesta."
Hän sanoi: "Kyllä vain.
Tuhlaan näihin pyssyihin ihan liikaa, kun etsin sopivaa."
Sanoin: "Eikä!
Aivoni sulavat."
Jatkoin: "Suoraan sanottuna -
sinun pitäisi pyytää joku lyömään pilluasi."
Ei mitään ylilyöntejä, vähän läpsimistä vain.
Vähän vain mirrin mäiskimistä.
"Kop, kop." "Kuka siellä?" "Mirri vain, miauts."
Siinä kaikki.
Hän totesi: "Ei, kuules. Theragun on Therafun."
Mietin, mihin lesbojen Leijonan luolaan olin oikein päätynyt.
Iskulause ja kaikki.
En tiennyt, että hän pitää pamputtamisesta.
Sitä luulee tuntevansa toisen.
Teen pienen yhteenvedon äskeisestä.
Kerroin teille tositarinan kauniista, mustasta lesboystävästäni.
Siihen liittyi hienoista väkivaltaa mirriä kohtaan. Pikku tujaus vain.
Suurin osa meistä nauroi. Osa tuomitsi, osa jäi miettimään.
Näen sen täältä.
Pointtini on, että niin voi tehdä.
Vitsejä voi kertoa halventamatta kokonaista yhteisöä.
Sen voi tehdä hauskasti, jos asiaan paneutuu.
Kertokaa se Dave Chappellelle, jos joskus törmäätte häneen.
Hän ei taida tietää.
Tuskin törmäämme häneen, sillä hän on GOAT.
Lyhenne sanoista going off about trans people.
Dave.
Se ei ole hauskaa, vaan vaarallista.
Tee se hauskasti.
Siinä kaikki.
En tajua, miten joku voi tienata miljoonia -
muiden turvattomuudella. En todellakaan ymmärrä sitä.
Manifestoin nyt kunnolla. Otan Radio City Music Hallin haltuun -
ja kerron kaikille, että aion tienata miljoonia -
luomalla turvallisuuden tunnetta ja saamalla ihmiset viihtymään.
Viihtymään. Viihdettä.
Se on tavoitteeni.
Vanha tavoitteeni oli nähdä napani, kun istun, mutta se on epärealistista.
Nyt pedataan menestystä.
Pitää olla tavoitteita.
En tiedä, miksei niin enää toimita. Kerrotaan aikeista ja toteutetaan ne.
Siinä kaikki.
Osa ystävistäni on jotenkin jumissa.
Tapailevat aina väärää ihmistä. Sellainen säteilee muuhunkin elämään.
Jos joku teistä, etenkin naisista, on huonossa ihmissuhteessa,
lopettakaa se.
Lakatkaa jo tänään seuraamasta sitä kusipäätä. Energian tuhlausta.
En ole kiropraktikko, mutta maaperä ei ole ikuisesti märkää.
Oikeasti.
Mutta matka voi olla pitkä, ennen kuin oikea osuu kohdalle.
Olen pannut monta sammakkoa.
Sammakkoyhdyskuntaa.
Onneksi oikea lopulta löytyi. Se on mukavaa.
Minut ja mieheni tavatessaan jotkut hämmästyvät siitä,
että tosiaan pidämme toisistamme. Eikö se kuulu asiaan?
Miksi olla sellaisen kanssa, josta ei pidä? Perhe on sitä varten.
Toisaalta on myös tärkeää -
nähdä sekä hyvät että huonot ajat.
Parisuhteeni vaikeinta aikaa oli ehdottomasti korona-aika.
En tajunnut seuraelämän merkitystä ennen kuin olimme kahden. Koko ajan.
Jos vaihdoin huonetta, mieheni seurasi. "No mitäs?
Mitäs?"
Hän kertoi ankeita juttuja.
"No mitäs?" "Puhtaat lusikat loppuivat." "Mahtava tarina."
Se oli kamalaa aikaa.
Aloin käyttää hänelle puhuessani sävyä, jota en ollut käyttänyt keneenkään.
Sävy, jota käytetään, kun Alexa ei soita oikeaa biisiä.
Tiedättekö?
Puhuin näin: "Ei. Minä. Sanoin…"
Häh?
Miksi puhun hänelle näin? Minähän rakastan häntä.
Pitää kohdata sekä hyvä että huono. Niin asioista pääsee yli.
Parisuhteessani parasta on se, että olemme aidosti kumppaneita.
Juhlistamme toistemme saavutuksia.
Jos kumppani on kateellinen, hän ei ole vielä löytänyt voimaansa.
Aikamoista. Tässä olen olkatoppauksissani.
Viisaine sanoineni. Pannaan lahjoituskori kiertämään.
Juhlistamme asioita.
Pieniäkin, sillä muuten ei ole paljonkaan, mitä juhlistaa.
Saatan kilistellä keskiviikkona sitä, että maksoin parkkisakot.
Sillä lailla minä elän.
Kerta kaikkiaan.
Mieheni piti pandemian aikana minulle juhlat,
koska Lenny Kravitz alkoi seurata minua Instagramissa.
Mitä?
Siis mitä?
Alakerta oli koristeltu,
ja mieheni lauloi sohvapöydällä "American Womania".
Olin valmis imuttelemaan saman tien.
Kannustamme toisiamme.
Mutta kun Kravitz tykkäili aina julkaisuistani,
mieheni kysyi, olisiko hänen syytä huolestua.
Sanoin, että olisi.
"Kyllä olisi. Menepä putsaamaan lusikoita. Kaikki ovat kuulemma likaisia."
Ämmä.
Mieheni on innostunut korjailemaan juttuja.
Itse en välitä yhteisistä korjauspuuhista.
"Korjaa sinä ja kerro siitä. Kuuntelen kyllä."
Tiesittekö, että hän toi taannoin kotiin roskista löytyneen tuolin?
Kysyin, kenelle se oli.
Hän ehdotti, että korjaisimme sen. Sanoin: "Ei kiitos."
Jos jotain pitää korjata, niin miten olisi äänestämisvaikeudet?
Ehdotin, että korjaisimme ne.
Tykkäämme pitää hauskaa.
Mieheni on hyvä olemaan pilvessä.
Hän osaa ottaa rennosti määrästä riippumatta.
"Kaikki hyvin. Autanko laukkujen kanssa?"
Hän ottaa rennosti. Ei hätkähdä yhtään mistään.
En tajua sitä.
Itse en ole hyvä olemaan pilvessä. Haluaisin kyllä.
En vain osaa sitä.
Haluaisin huokua pluskokoisen Erykah Badun energiaa.
Minusta huokuu pluskokoisen huumehörhön energiaa.
Jos minuun törmää, kun olen pilvessä,
sopotan: "Anteeksi, olen pilvessä. Huomasitko, että olen?
Anteeksi, että olen pilvessä.
Onko peli-ilta? Mitä tehdään? Viikataanko pyykit? Putsataanko jääkaappi?
Mitä tehdään? Olen pilvessä!"
Se ei ole kaunista katseltavaa.
Meillä oli treffi-ilta.
Minulla oli liput Knicksien otteluun. Se on koripallojoukkue.
Aivan. Paikat kentän laidalta.
Mieheni oli innoissaan, minä en.
En tiedä mitään koripallosta. Ehdotin, että hän menisi ystävän kanssa.
Hän vastasi: "On treffi-ilta, pitää mennä yhdessä."
"Niin kai sitten."
Hän ehdotti pilvenpolttoa.
Mikäs siinä.
Hän antoi minulle pikku syötävän. Maltillisen annoksen.
Mitään ei tuntunut 40 minuutin jälkeen, joten pyysin lisää.
Kaikki muut näköjään tietävät!
Ei niiden mukana tule ohjeita.
No, lähdimme otteluun.
Pidin tuolistani kiinni kaksin käsin.
En tiedä, oletteko koskaan nähneet pisamaista, isotukkaista leijaa.
Se olin minä.
En tiennyt, puhuinko itselleni ääneen -
vai oliko kyseessä sisäinen ääni.
Jossain se leijui.
Olin ihan sfääreissä.
Olin…
Perhonen liitelee
Minäkin liitelen
Avaa siis
Kirjasi A Reading Rainbow
Jee!
Jestas sentään.
Liitelin kivasti.
Sitten peli alkoi.
Ja paranoia iski.
Kuuluttaja oli todella äänekäs.
Ahdisti kuin Cloverfield-leffassa.
Halusin pois. Ja kuuluttaja…
Pelaajat tulivat kentälle. Totesin tilanteemme riskialttiiksi.
He olivat tosi pitkiä.
Joka puolella oli aataminomenoita ja polvilumpioita.
Kuin Sigourney Weaver Avatarina. Ei kerta kaikkiaan.
"Ei kiitos."
Yirin saada mieheni huomion. Sanoin: "Muru.
Muru.
Muru."
Hän kysyi, miksi kuiskin.
"Koska pelaajat voivat kuulla."
Sanoin: "Meidän pitää lähteä."
Ja hän: "Vastahan tämä alkoi."
"Olen tosi pahoillani, mutta meidän on pakko lähteä.
Olen todella pilvessä."
Tämän takia rakastan miestäni. Hän sanoi: "Ei hätää. Nauti siitä.
Nauti matkasta. Anna virran viedä.
Maista sateenkaarta."
Hän kehotti keskittymään johonkin ja pitämään siitä.
Ilon kautta. Hän sanoi, ettei kukaan kuule puheitani.
Enää.
Näin itse asiassa auton kentän yhdessä kulmauksessa.
Se oli upea auto, valot päällä.
Se pyöri ympyrää.
Mietin: "Onpa hieno auto. Kukahan sen mahtaa saada?
Missä he asuvat ja miten elävät?
Laittavatko joulukuusen auton katolle?"
Kysyin mieheltäni: "Milloin auton voittaja kerrotaan?"
Hän: "Ai häh?"
Kysyin uudestaan. "Milloin auton voittaja kerrotaan?"
Hän sanoi, ettei kukaan voita sitä. Mitä ihmettä?
"Se on mainosauto. Ei tämä ole TV-visa."
Aloin itkeä.
Itkin elämän epäreiluutta.
Hän ehdotti, että poistuisimme. Olin samaa mieltä.
Mutta heti kun olimme päässeet yhteisymmärrykseen lähtemisestä,
kuvani ilmestyi isolle näytölle.
Hätäpäissäni aloin esiintyä kuin seiskaluokan kykykisassa.
Antaa palaa!
Riittää.
Lisää!
Ja pois!
Lisää!
Voi luoja.
Olin karibialaisversio Forrest Gumpista.
Tanssahtelin tieni ulos ottelusta.
Taistele tai pakene -reaktio päällä.
Tarinaan liittyy opetus.
Se oli viimeinen treffi-iltamme.
Eikä siinä mitään.
Olen työssäkäyvä äiti-ihminen. Eli väsynyt.
Kun Viola Davis -vaihde menee päälle…
Rosee-kulaus ja nukkumaan.
Nykyään pidämme päivätreffejä. Onko kukaan teistä niin vanha?
Vastuullisia aikuisia.
Päivätreffit ovat mahtavia. Nimi kertoo kaiken. Treffit päiväsaikaan.
Mennään ravintolaan ruuhkaisen lauantain sijaan maanantaina.
Nautitaan kaikista ruokalajeista 45 dollarin maistelumenulla.
Juodaan viiniä.
Iltapäivällä kotiin ja pienet sessiot käyntiin.
Suihkun kautta hakemaan lapset koulusta pirun hyvällä tuulella.
Vai hakeeko osa teistä lapset tuoksahtaen eritteiltä?
Okei.
Mieheni vei minut yllätystreffeille.
Hän on valkoinen. En haluaisi tehdä tästä ihonväriasiaa,
mutta valkoisempaa tekemistä en keksi.
Onko eturivissä valkoisia? Kiitos paljon.
Mikä sinun nimesi on? Pearl.
Eikä!
Pearl.
Todella valkoinen ja vanha nimi.
Sinulla on ihana mummi.
Okei, Pearl.
Voit vahvistaa tämän tosi hiton valkoiseksi.
Siis tosi hiton valkoiseksi. Okei?
Mieheni kertoi hankkineensa meille liput -
matelijakeskukseen.
Pearl.
Tosi hiton valkoista. -Kiitos.
Sanoin: "Kuule, kulta,
en voi mennä matelijakeskukseen.
Se on sekopäistä."
Hän kehui lippuja edullisiksi.
"Siis maksoitko niistä?
Meille tässä pitäisi maksaa."
Katsoin häntä ja kysyin: "Oletko matelijamies?
Onko mieheni matelijamies?" "Ai mikä?"
"Etkö tiedä, mikä se on?
Mies, jonka lemmikkiliskot ovat hänen parhaat kamunsa.
Asuu äitinsä kanssa liian kauan.
Ei käytä täkkiä vaan pelkkää pölyistä lakanaa.
Lempileffa on Scarface, jonka juliste on seinällä pelkillä nastoilla.
Hän sai potkut korjaamolta,
eikä ovi mene kiinni leuanvetotangon takia.
Hän ei käytä sukkia, koska ne ovat kovettuneina myttyinä lattialla."
Älkää kysykö, mistä tiedän tämän kaiken. Olen kuullut.
Mieheni sanoi: "En ole matelijamies, mutta haluan mennä sinne."
Sitten hän aloitti Eurooppa-juttunsa. Niillä hän aina ylipuhuu minua.
Hän totesi: "Tuntuu siltä,
että amerikkalaiset eivät halua koulun jälkeen enää oppia."
Vastasin: "Kuinka kehtaat olla noin tarkkanäköinen?"
Lopulta suostuin lähtemään liskojen luo.
Koska rakastan miestäni.
Ja sitten -
hän ehdotti pilvenpolttoa.
Otin pikku syötävän.
Sillä kertaa vain yhden.
Ja se oli mahtavaa.
Piti vain odottaa kaksi tuntia ja 17 minuuttia.
Olin hyvällä tuulella. En hätkähtänyt mistään. Tunsin iloa.
Olimme siis matkalla -
Bronxin matelijakeskukseen tila-autossani. En ole ylpeä tuosta lauseesta.
Bronxissa kaikki autoilijat raivoavat. Siellä tööttäillään ja karjutaan.
Enkä edes välittänyt.
Yleensä huutaisin takaisin. Silloin vain toivoin kaikille hyvää.
Pilvessä oleminen oli ihanaa.
Palaset loksahtelivat. Löysin parkkipaikankin.
Vai löysikö se meidät?
En osannut odottaa opastettua kierrosta.
Mukana oli muitakin.
Heistä huokui "tohvelit jalassa kauppaan" -viboja.
Tai "Capitolin valtaus on jo sukuperinne" -viboja.
Tajusitte.
Näin sen maastoutumisyrityksistä huolimatta.
En piitannut.
Olin liikkeellä Cowboy Carter -asenteella. Yhteinen USA.
This ain't Texas.
Kierros oli kiinnostava.
Kiehtovinta oli oppia asioita liskosta nimeltä parta-agama.
Se oli lähinnä pluskokoinen lisko. Nimesin sen Lizzoksi.
Minusta se oli hauska heitto. Reaktiot vaihtelivat.
Kehopositiivisuutta kehiin.
Parta-agamassa on jännä piirre. Sen sukupuoli voi muuttua.
Mikäs siinä. Meillä kaikilla on joskus ollut sellainen ilta.
Minulla ainakin.
Kiitos.
Menimme parta-agamatarhaan. Tuotakaan en olisi uskonut sanovani.
Se tuli luokseni. Okei.
Ja nosti etujalkansa lasia vasten. Hoksasin jutun juonen.
Muut ihailivat yhteyttämme. "Olen Leijona. Hyvät vibat."
Nautimme hetkestämme.
Peilasimme toistemme liikkeitä ja ystävystyimme.
Olin siellä niin kauan,
että olin kuin se valkoinen tyttö Travoltan Poika muovikuplassa -leffassa.
Muistatteko sen? Kukaan ei muista sitä. Suosittelen lämpimästi katsomaan.
John Travoltan leffa 70-luvulta. Poika muovikuplassa.
Hän esittää autoimmuunisairasta poikaa, joka joutuu olemaan kuplassa.
Silti hänellä on kengät. Minne matka, John?
Tarinassa on paljon aukkoja, kuplassa ei.
Fiilistelin liskon kanssa. Se oli huikea kokemus.
Liskon silmät alkoivat muljahdella. Alkoi mennä jo överiksi.
Sitten se sanoi: "Tule lähemmäs."
"Niin?"
Se jatkoi:
"Pidä vaimoni nimi poissa suustasi, jumalauta." Siis mitä?
Eivät ne ole naimisissa!
Ihan hullua. Opas oli innoissaan.
Hän intoili: "Naaras ei koskaan tee noin. Se rakastaa sinua."
Sanoin: "Totta, mutta otuksen pronomini on ehkä they/them."
Jos suoraan sanotaan.
Sitten kuulin maastoutuneen joukkion perältä äänen.
Se kysyi:
"Oletko sitä woke-sakkia?"
Olin vähän pilvessä.
Kysyin: "Mitä sanoit? En kuullut kunnolla neljän hyvän hampaasi läpi."
"Mitä?"
Hän siihen:
"Kysyin, oletko woke-ämmä."
Kysyin mieheltäni: "Sanoiko tuo minua ämmäksi?"
Mieheni teki näin.
Minä sanoin:
"Olen, I, Tonya.
Olen woke-sakkia. Mitä asiaa?"
En halunnut provosoida, mutta itsepä aloitti.
Nainen alkoi vaahdota.
"They/them, they/them. Aina pitäisi olla sanomassa they/them."
Vastasin: "Sanoit sen juuri jotain 7 kertaa.
Pystyt siihen. Teit sen äsken. Tai älä sano, jos et halua.
Jos minä pystyn olemaan naimisissa Gijs-nimisen miehen kanssa,
pystyt sanomaan they/them."
Nainen jatkoi: "Olen kurkkuani myöten täynnä tätä -
ei-binääristä sontavaihetta."
Niin hän sanoi. Minä totesin, ettei kyse taida olla vaiheesta.
Se, että elää omaa totuuttaan ei-binäärisenä tai transsukupuolisena -
tietäen, että joku voi haluta satuttaa tai tappaa, ei ole vaihe vaan urheutta.
Sanoin: "Kuule, nuo tatuoidut kulmakarvasi…
Ne ovat vaihe.
Ei mikään hyvä vaihe. Eikö sinulla ole ystäviä?"
Nainen vain jatkoi. Se oli kuin jossain Fox Newsin karvalakkiversiossa.
Siksi en halunnut katsomaan liskoja.
Hän jankutti biologiasta. Kehotin tavaamaan sanan.
Hän jauhoi: "Ei voi luottaa siihen, mitä jalkojen välissä on."
Kysyin: "Mitä väliä toisen jalkovälillä sinulle on?
Hullun puheita. Jos et ruoki, rakastele tai rahoita, älä sekaannu.
Hyvä rouva."
Väittely vain jatkui ja jatkui.
Paasasin kuin rintava George Jefferson. "Kuunteles nyt, mulkvisti."
Siis mitä ihmettä?
Tulin liskokierrokselle mukavissa kengissä.
Ilmapiiri oli vihamielinen. Sanoin: "Näet asiat tosi mustavalkoisesti.
Siirry harmaan sävyihin rakkauden ja inhimillisyyden keskelle.
Toivon, että teet niin.
Transnainen on yhtä lailla nainen, vaikka et ymmärtäisikään koko asiaa.
Suhtaudu rakkaudella. Hänkin on jonkun lapsi.
Minulla on kaksoset, joita kehoni ei voinut kantaa.
Käytimme sijaissynnyttäjää. Olen silti äiti. Niin rakkaus toimii.
Avaa mielesi."
Nainen vain jankutti. Lopulta päätin, että olen moiseen liian nätti.
Olin ollut pilvessä, enää en ollut. Ei siinä mitään.
Sanoin: "Käytän tätä asua huomenna, jotta useampi näkee sen." Lähdin.
Nainen huusi perääni: "Ajatella,
että aioin sanoa, että tykkäsin tosi paljon siitä bataattivuoasta!"
Kiitos tuestanne ja siitä, että olitte mukana tekemässä historiaa.
Tämä oli ensimmäinen naisen komediaspesiaali täällä,
mutta ei takuulla viimeinen!
Hyvää illanjatkoa!
Siis…
En halua, että tämä loppuu.
Ostin tämän asun. En joudu palauttamaan.
Hei!
Jestas. Rakastan teitä.
Kiitos paljon.
Olette parhaita kaikista.
En halua, että tämä loppuu! Rakastan teitä!
Voi taivas. Okei, nyt pitää mennä.
Mikki putosi. Liikaa pebaa.
Aplodit viittojalle. Olet ihan mahtava.
Ämmä, ämmä.
Tissit, tissit.
Ämmä, ämmä, tissit. Tissit ja ämmä.
Ässät ja timmi.
Olet ihana.
Kiitos.
Tekstitys: Heidi Mäki