Downloaded from YTS.MX
Ne felejts el fogat mosni!
Miért kell fogat mosnom?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Azt akarod, hogy kihulljanak?
Csak az egyik.
Szükséged lesz a fogaidra. Majd elmondom, miért. Megyek.
- Anya női történelmet ír. - Az mi?
Majd elmagyarázom később neked és a világnak.
Készen álltok, hogy történelmet írjunk?
MICHELLE BUTEAU: ÉLŐBEN A RADIO CITY MUSIC HALLBÓL
Üdvözöljék az első nőt, akinek saját standupos különkiadása van
a Radio City Music Hallban!
Michelle Buteau!
Köszönöm!
New York!
Te mindig odateszed magad.
Nagyon szeretlek!
„Jól van a csaj? Minden oké?”
Anyám!
Szeretünk, Michelle!
Én is szeretlek, ribi.
Beletemetnélek a cicimbe, de dolgom van.
Imádom azt csinálni, amit szeretek, és még pénzt is adnak.
Mi van?
Csodálatos. Mindenkinek ezt kívánom.
Ha még nem tettétek meg, nagyon ajánlom.
Mert rohadt jó.
Egy pasi megkeresett egyszer, azt mondta: „Főzőműsor-producer vagyok.”
Én meg: „Menj már, ez igazi meló?
Örülök neked. Megcsináltad magad.”
Azt mondta, készítene egy főzővideót velem, mert szeretek főzni.
„Sosem mondtam ilyet, ez csak a külsőm.”
Hát jó.
Azt mondta, van egy tökéletes receptje: rakott édesburgonya.
Mondom: „Jó.
De mennyit fizet?”
És meglepett a válasza, mert sokat bírt az a vessző.
Én így: „Ez szép kis csekk.
Meg kell mutatnom a lábfejem is?”
Láttam az Eufóriát, tudom, hogy keresnek pénzt a tinik.
Mire ő: „Nem, a cégem imád téged.”
Jogi okokból nem mondhatom el a cég nevét, de azt elmondhatom, hogy rímel azzal,
hogy „Tambell's Loop”.
Mindenkinek megvan?
Egy mindig lemarad.
Meg se néztem a receptet. Csak beállítottam
egy V-nyakú pólóban és szájfénnyel. „Jöjjön az a rakott, drágám!”
Odaadták az édesburgonyát.
Mire belemondtam a kamerába: „Édesburgonya, ez a becenevem.”
Mire a rendező: „Ez egy családi recept.” „Tudom.”
Picit feldobom. Aztán odaadták a sót és a borsot.
„Itt a só és bors. Só, só, só.”
Aztán ezek az emberek… „Embereknek” nevezem őket,
mert ők mind valakinek a gyereke,
odanyomtak a kezembe két csészényi reszelt cheddar sajtot.
Én is ugyanilyen arcot vágtam.
„Ez ugyanaz a recept?” - kérdem.
„Igen, a sajt összehozza az egészet.” „Ezt ki mondta neked?”
Azt mondták, tegyem bele.
„Ha mindet beleteszem, később nem tudom kivenni.”
Ez olyan, mint a medencébe pisilés.
Aztán ezek az emberek…
adtak nekem
egy doboz
Tambell's Loop
krémes gombalevest.
Nem tudom, láttatok-e már
egy friss konzerv…
Tambell's Loop
krémes gombalevest, de…
nagyon sűrű a cucc, oké?
Mondom: „Itt mindent bele kell adni.
Fel kell melegíteni szobahőmérsékletűre.”
Kevergettem, de nagyon undi volt.
Úgy nézett ki, mint egy kutya elvetélése.
A kutyának több joga van a testét illetően, mint nekem, oké?
Annak a szukának nem lesz baja.
Próbáltam összekeverni,
mire a rendező: „Mi a baj, Michelle?
Mosolyogj!”
Szóval betettem ezt az izét
a sütőbe,
és mindenkinek jó utat kívántam hazafelé.
Mire a rendező: „Meg kell kóstolni és beszélni róla.”
Mondom…
„Ezt ki mondta?”
„Minden videóban esznek és beszélnek a kajáról.”
„Nem kell nekünk is így tenni. Lehetnénk hősök.”
Mire ő: „Sajnálom, Michelle.
De ha nem eszel belőle, nem tudunk kifizetni. Benne van a szerződésben.”
Szóval kivettem a sütőből.
Amikor kivettem, bugyborékolt.
Személyes támadásnak éreztem.
Feltettem a pultra, és fehéren vicsorított rám.
Végül bevettem…
a számba.
És próbáltam arra gondolni,
mire fogom elkölteni a pénzt.
Mint egy jó prosti.
Köszönöm. Halljátok a tapsot? Ők a prostik.
A számlákkal.
Erre megkérdezi: „Na, hogy érzed magad?”
„Mintha egy Survivor-epizódban lennék.”
„Na és milyen az íze?” „Drága.”
Nem sírtam, de elmorzsoltam egy könnycseppet,
mire mondta, hogy hazamehetek.
Végül feltette a videót,
én meg így: „Ki fogja ezt megnézi?”
Ki fogja látni ezt a fél perces videót, amiben rakott édesburgonyát készítek?
Hát…
Elfelejtettem, hogy létezik a Fekete Twitter.
Ez az én hibám. Amint megláttam, hogy trend lettem,
tudtam, hogy hibáztam.
Elfelejtettem, hogy az édesburgonya a zöldségek feketéje. Ez az én hibám.
Jön a bocsánatkérő turné, menni a Club Shay Shay-b.
Nem volt hely.
Amanda Seales már készült egy háromrészes videóval rólam.
Meg kellett néznem hétszer a Fogásról fogásra sorozatot. Ó, bébi!
Világos bőrrel nem cseszheted el a fekete kultúrát.
Kitiltanak a fesztiválokról.
Ugyanakkor még sosem láttam 10 000 tweetet a nevemmel.
„Mennyire lehet rossz?”
Hát,
volt egy néni,
aki óránként posztolt csupa nagybetűvel.
Végül is következetes volt.
Csupa nagybetűvel írta: „HÍVJÁTOK A ZSARUKAT!”
Mi van?
Mi?
Nem kell a rendőrséget bevonni.
Aztán sokan kérdezgették, hogy jól vagyok-e.
„Kösz, remekül!”
Nem tudom, magamba kellett néznem. Érdeklődjetek az erős barátok felől!
De a legviccesebb, mégis bántó komment, amire emlékszem
az volt, hogy: „Basszus! Úgy néz ki, mint a cseléd a Tűnj el!-ből.
Nem!
Nem.
Most jöttem rá, ez mennyire fura volt annak,
aki nem látta a Tűnj el!-t.
Ez a: „Minden oké?”
Nem vagyok jó netező. Nem tudom, hogy zárjam ki.
Vagy elzárkózok, vagy túlságosan belevonódok.
Azt hittem, a legnehezebb beszélgetések a gyerekeimmel
olyan témákról lesznek,
mint a rasszizmus, a zaklatás,
a szexizmus, de rájöttem,
hogy ki kell találnom, hogyan beszéljek velük arról,
hogy nem a lájkok és a követők száma határozza meg az értéküket.
Igen, üdv a nagy cicis TED Talkomon, ribik!
Nagyobb álmokkal, mint a válltömései.
A gyerekeim okosak. Remélem, nem lesz ez nehéz.
Ötéves ikreim vannak.
Köszönöm!
Fiú-lány ikreim vannak, amíg meg nem hazudtolnak ebben. Anya elfogadó.
Szeressünk és fejlődjünk…
Nagyon cuki nevük van.
Igazán hagyományos, Hazel és Otis.
Nagyon cukik. Van egy fülbevalóm a monogramjukkal.
Ho for life, ribi egy életen át.
Te jó ég! Nagyon nedves ez a rosé.
Nem tudtam, hogy ha ikreid vannak, mindenki beszélni akar hozzád.
Az emberek céltudatosan odasétálnak hozzám.
Kérdezik: „Ikrek?” „Miért, gyerekorvos vagy?”
De általában olyanok, akik szintén ikrek,
és ezt tudatni akarják. „Ikrek? Mert én is iker vagyok.
Nem szeretem a tesómat. Egy a tortánk.”
Én meg: „Ember, háború van.”
„Mi?
Mi?”
És folytatja: „Anyám jobban szereti az ikertestvéremet.” „Megértem.”
És nem hagyják abba a dumát. „Meg kell állítsalak.
Nem vagyok barátságos, csak tokás.”
„Bunkó vagyok. Ez csak rozé és vaj. Ennyi.”
Barátságosnak nézek ki tőle. Ez a köszvény hatása.
Nem tudtam, mennyire mások tudnak lenni a gyerekek,
ha ugyanolyan összetevőkből vannak összegyúrva. Hazel? Te jó ég!
Hazel olyan energiával bír, mint egy 53 éves fekete nő
az okmányirodában.
Durva a csaj. Odasétál a játszótérre,
és így szól: „Itt ezt kéne csinálni?”
Mogyikám!
A gyerekek meg: „Mrs. Buteau, Hazel már megint a lelkembe néz.”
Ezen dolgozni kell.
Istenem! Nagyon pimasz.
Tényleg nem tudom, honnan veszi.
Tudjátok, mit?
Értem, miről beszéltek.
De én a harmincas éveimben találtam meg a hangomat. Ő ötéves.
Egyszer rövid ujjú pólóban mentem el bevásárolni,
mert ebből áll az életem, baszki.
Mire a lányom: „Anya, hosszú ujjút vegyél fel, mert öreg a könyököd!”
De basszus, igaza van! A könyököm rohadt öreges, hogy a picsába történt?
Mikor? Erre senki sem figyelmeztet negyvenévesen.
Mintha 22 éve nyomnám a planket.
Honnan tudjam, hogy a könyököm olyan, mint egy galamb feje? Mikor történt ez?
Hölgyeim, mi kell erre? Ashwagandha?
Mi kell erre?
Magnézium? Brutális a könyököm.
Úgy néz ki, mint a fickó
az Indiana Jonesban, aki a rossz pohárból ivott.
Köszönöm a 38 éven felettieknek! Köszi!
Köszönöm.
Látlak benneteket.
Jézusom,
de pimaszok ezek a gyerekek!
És nem akarnak lefeküdni.
Folyton ébren vannak.
Este tízkor lejön az emeletről. „Anya, mit csinálsz?”
„Épp elrejtem az e-cigimet. Mizu?
Mi a helyzet?
Már ettél két banánt. Most mi kell?”
Istenem!
És a pimasz gyerekek későn fekszenek, és korán kelnek.
Minden nap fél hatkor kel.
„Menj vissza aludni, csajszi!
Nem maradsz le semmiről.
Most épp semmi sem történik.
Nem tanyán élünk.
Nem is a hadseregben.
Nyugodtan visszafeküdhetsz.”
Istenem!
Hazelnek rengeteg energiája van.
Képzeljétek el DJ Khaledet ötéves kislányként.
Reggel felébred, és így: „Jó reggelt, mindenkinek!”
Egész nap csak nyerek
Ő a legjobb!
Igen! Ő DJ Donwill, emberek!
Te jó ég!
Otisszal nem beszélhetek úgy, mint Hazellel,
mert ő nagyon kis cuki és csendes.
Hazel előhozza belőlem a fekete anyát,
de a Maury Povich-félét.
Ott vagyunk a boltban, én meg:
„Gyere ide, kislányom!
Nem veszünk semmit. Nem veszünk… Tedd le!”
Úgy érzem magam, mint egy dühös hasbeszélő. „Gyere ide!
Tedd azt le! Nem veszünk semmi mást!”
Otisszal nem beszélhetek így.
Otis olyan, mint egy fáradt férj,
aki a felesége táskáját tartja a ruhaboltban.
Látlak ám titeket itt ma este. Köszönöm!
Otis olyan édes! Még a pislogása is lassú, amikor beszél. „Anya…”
Néha sajnálom, amiért egy házban nő fel
ennyi erős női energiával,
ugyanakkor úgy vagyok vele, hogy: „Szívesen.”
Értitek? „Ilyen oktatást egy iskolában sem kapsz.”
De néha sajnálom,
mert az első egész mondata háromévesen az volt:
„Mindenki nyugodjon meg!”
Otis!
Tanítgatom neki, hogyan legyen nagyfiú a városban.
Hogy járjon a New York-i járdán, a metróval, a vonaton.
Fogja meg az ajtót az öregeknek, meg minden. Ez fontos.
Egyszer egy zsúfolt utcán álltunk New Yorkban,
és elkiáltotta magát:
„Anya, a villogó kéz azt jelenti, már nem mehetünk át!”
„Így igaz, kicsim.”
Aztán az idegenek odaszóltak, hogy: „Szép volt, anyuka!”
„Szép munka.” A szülők tudják ezt.
Ha a gyereked jól csinál valamit nyilvános helyen,
akkor kurva jó vagy.
„Egy földön járó angyal vagyok. Mit csináltok ti gyerektelen idióták?
Újrahasznosítotok? Hát jó.
Komposztáltok? Oké.”
Mi jobbá tesszük a világot.
Aztán Otis is megérezte, és büszke lett magára.
Mire felkiáltott: „Anya, a fehér férfi azt mondja, már mehetünk!”
Jézusom!
Ezt a sztorit „fogamzásgátlónak” hívom.
Ha gyereken gondolkozol, hallgasd meg, és utána dönts!
Otisnak volt egy nagy fika az orrában.
És megkérdezte: „Anya, hogy szedjem ki?”
„Ez komoly kérdés?” Néha a gyereked kérdez valamit,
és elkezdesz aggódni, milyen élete lesz.
Mondom: „Dugd be az ujjad, és turkálj, mintha választ keresnél!”
Ki vagyok én, Mr. Rogers? Nem tudom.
Aztán nem tudta kihalászni. „Otis, ezt rossz nézni.”
Őszinte leszek.
A feje hátradöntve. Akár egy kutya, aki a farkát kergeti.
„Nem így akarok emlékezni rád.”
Ő meg: „Anya, nem érem el.” „Látom.”
Megemlíteném, hogy épp szálltunk fel a repülőre.
„Anya, nem érem el.”
És ekkor én hoztam egy döntést.
Benyúltam, és kiszedtem.
Aztán olyan mozdulatot csinált, amit emberi testtől még nem láttam.
Összecsuklott, mint egy strandszék.
És lefeküdt a földre. Így…
Aztán lefeküdt.
Mi van?
És elterült.
Aztán azt kiáltotta:
„Anya, én akarom kiszedni a fikámat!”
Aztán így szól: „Tedd vissza!”
Emberek álltak mögöttem.
Döntést kellett hoznom.
Végül visszatettem.
A fele tapsol, a fele ítélkezik, látok én mindent! Jó?
Ott is így néztek rám.
Oda akartam kiáltani, hogy régen menő voltam.
„Menő voltam.
Egyszer egy farokról szívtam fel a kokót. Tudom, milyen bonyolult egy orr, ribanc!
Élvezd az ülés feletti tartódat!”
Most köszönteném anyámat a közönségben.
Szia, anya!
Szia, Marie!
Én tuti pimasz gyerek lehettem,
mert más lenne a csontsűrűsége.
Most már értem.
Nem szeretek panaszkodni,
de ki vagyok merülve.
Ne tévesszen meg a DNS-teszt!
Ki vagyok merülve, ha látnátok otthon
minden este fél hatkor, elkaphatnátok a kanapén,
ahogy Viola Davis-szintű fáradtságot produkálok.
„Annyira fáradt vagyok!”
Olyan fáradt.
Már értem, miért néz így ki az anyám.
Anyám úgy néz ki, mint egy husky Miamiban.
Nem tudom, hogy szomjas-e vagy mosolyog.
Mindig úgy néz ki, mint aki kérdez, de egyben meg is válaszolja.
Most már értem.
Úgy érzem magam,
mint az ajtó a Titanic végén.
Kevésbé lendületes,
és mindenki felmászik rá.
Az egész családom próbál helyet találni.
És a sípom nem működik.
Már értem!
Megértettem.
Nem is tudtam,
hogy le is sérülhetsz, miközben gyerekekről gondoskodsz,
mert nem figyelsz rá, hogyan mozogsz.
És megsérültem, mert állandóan hajolgatok, és nem úgy, ahogy szeretnék.
Duda!
Köszönöm!
Egyszer nagyon lesérültem.
A férjem azt mondta, szerinte isiászom van.
Azt sem tudtam, mi az. Ennyire fiatal voltam.
Azt hittem, valami túlárazott tészta.
„Szerintem isiászod van.”
„Nem, nézd a nyugtát, ez penne pomodoro!”
Ennyire fiatal voltam. Halljam, aki tudja, mi az az isiász!
Igen! Imádom az érett közönséget.
Kösz, hogy figyeltek az izmaitokra! „Nem tudok jönni az előadásra.
beütött az isiászom.”
Jézusom, már olvasószemüvegem is van. Nem látom az étlapot. Én vagyok az a ribi.
„Kapcsold fel a zseblámpát!
Miért ilyen sötétek ezek az éttermek?”
Ennyire öreg vagyok.
Lesérültem az isiászom miatt és elmentem az orvoshoz.
Adott sportolóknak szánt ibuprofént. Mondom: „Igen, sportoló vagyok, helyes.”
És adott egy masszázspisztolyt is. Tudjátok, mi az?
Szuper. Én nem tudtam.
„Király, a masszázspisztoly átsegít a napon.”
Gyerünk!
Nem mehettem sehová,
és áthívtam egy barátnőmet, aki egy gyönyörű fekete leszbikus.
Én Orákulumnak hívom.
Mindent tud és ragyog.
Meglátta a masszázspisztolyt az asztalomon, mire ő: „Oké.”
Mondom: „Csajszi, ez az isiászomra kell.” „Ha te mondod.”
„Ez a masszázspisztolyom,
benne van a 'pisztoly' szó.”
Ő erre: „Attól függ, mit veszel vele célba.”
Mondom: „Csajszi!”
„Mi az, csajszi?”
Mondom: „Hagyd már!”
„Mit?”
Ránéztem, és azt mondtam: „Csajszi,
te szereted, ha így pinán vernek?”
Mondom: „Csajszi,
te szereted, ha így pinán vernek?
Nem tudtam, hogy szereted, ha pinán vernek, olyan kis csendes vagy.
Úristen! Két hét alatt kiolvasol egy könyvet.
Sok borravalót hagysz a Starbucksban.
Messze parkolsz a bejárattól, hogy meglegyen a napi séta.
Nem hittem volna, hogy szereted, ha pinán vernek.”
Mire ő: „Igen, csajszi.
Annyi pénzt költök masszázspisztolyokra a tökéletest keresve!”
„Csajszi!
Elolvad tőled az agyam.
Ezt most halál komolyan mondod?
Kéne valaki, aki behúz párat a pinádba.
Semmi durva, csak pár ütés a kis pinusba.
Semmi durva, csak egy kis piff-puff a punciba.
Kopp, kopp. Ki van ott? A puncim, áú!”
Ez minden.
Erre azt mondta: „Nem. Masszázspisztoly, garantált sikoly.”
„Mi ez a leszbikus Shark Tank epizód?
Már szlogened is van?”
Nem tudtam, hogy szereti, ha pinán verik.
Azt hittem, ismerem.
Összefoglalhatom, mi történt most?
Elmeséltem egy igaz történetet a gyönyörű, fekete, leszbikus barátnőmről.
És volt szó egy kis puncierőszakról.
Semmi őrültség, csak egy csipet.
És nagyrészt nevettünk. Néhányan ítélkeztek.
Mások kíváncsiak lettek.
Ti nem látjátok, amit én.
Csak azt mondom, hogy megoldható.
Mesélhetünk vicceket és történeteket úgy, hogy nem becsmérelünk egy közösséget.
Lehetséges. Lehet viccelni. Csak dolgoznunk kell rajta picit, nem?
Ha összefuttok Dave Chappelle-lel,
elmondanátok neki is?
Szerintem ő nem tud róla.
Nem futunk össze Dave-vel, mert érinthetetlen.
Bár a transznemű embereket megérintette.
Dave!
Nem vicces.
Veszélyes.
Tedd viccessé!
Ennyi.
Hihetetlen, hogy valaki azzal keres több millió dollárt,
hogy másoknak beszól.
Ez annyira durva számomra… Tényleg.
Ma este ezt manifesztálom itt a Radio City Music Hallban,
és mindenkinek elmondom, hogy azzal akarok több milliót keresni,
hogy mások biztonságban, megértve és szórakoztatva érezzék magukat.
Szórakoztatva!
Szórakoztatunk.
Mit csinálunk itt? Nekem ez a célom.
Régen az volt, hogy megtaláljam a köldököm, amikor ülök, de ez nem reális.
Készítsd fel magad a sikerre!
Legyenek céljaid!
Nem tudom, miért nem csinálják ezt az emberek.
Ha mondasz valamit, hogy megcsinálod, csináld is meg!
Ennyi.
Például vannak barátaim,
akik megragadtak.
Ugye? Mindig rossz emberrel járnak.
Ahogy egy dolgot csinálsz, úgy csinálsz minden mást is.
Ha köztetek van olyan, aki olyannal randizik, aki nem jó neked,
főleg a hölgyeknek mondom, akkor hagyd ott!
Ma este hazamész, és kiköveted a rohadékot!
Nincs erre energiád.
Jó? Én nem vagyok csontkovács, de nem leszel mindig nedves, hugi.
Jézusom!
De be kell járni az utat.
Időbe telik megtalálni az igazit.
Én is sok varangyot megdugtam.
Egy egész varangyfarm volt.
Örülök, hogy megtaláltam az igazit.
Olyan jó!
Tényleg. Amikor az emberek együtt látnak a férjemmel,
azt mondják: „Hú, ti kedvelitek egymást.” Ja, ez a normális.
Miért járnál olyannal, akit nem kedvelsz? Arra ott a család.
Hahó? De szerintem az is fontos,
hogy a jóról is beszéljünk meg a rosszról is.
A legnehezebb időszak a férjemmel a pandémia volt nekünk.
Nem tudtam, mennyire szociálisak vagyunk,
amíg együtt nem voltunk minden kibaszott percben.
Átmentem egy másik szobába, és követett. Én így: „Mi van?
Mi a helyzet?”
Szörnyű történetei voltak.
„Mi a helyzet?” „Nincs több tiszta kanál.”
Remek történet.
Rossz időszak volt.
Olyan hangot kezdtem el vele használni, amit előtte még soha senkivel.
Mint amikor az Alexa nem játssza le a számodat.
Megvan az a hang?
Ez a: „Nem. Azt mondtam…”
Mi van?
Miért beszélek vele így? Hisz szeretem.
Kell a jó és a rossz is. Így tudsz továbblépni és ünnepelni.
Azt szeretem a legjobban a férjemmel való kapcsolatban,
hogy igazi partnerek vagyunk.
Megünnepeljük egymás sikereit.
Ha olyannal vagy, aki féltékeny rád,
az nem érti az erődet, mert ő még nem ura a saját erejének.
Te jó ég!
Nézzétek a kis válltömésest!
Osztogatom a bölcsességet. Hol az adománykosár? Gyerünk!
Megünnepeljük a dolgokat.
A kis dolgokat is megünneplem. Különben nincs mit ünnepelni.
Simán kibontok egy üveg pezsgőt, mert kifizettem a parkolói bírságot.
Én így élek.
Így csinálom.
Istenem!
A férjem szervezett egy bulit a járvány idején, csak nekem.
Mert rájöttünk, hogy Lenny Kravitz bekövetett Instagramon.
Mi van?
Ugye?
Őrület! Mindenütt szalagok és lufik.
A férjem a dohányzóasztalon énekli: „Amerikai nő!”
Mondom: „Rögtön le is szoplak.”
Örülünk egymásnak.
De aztán Lenny Kravitz folyton belájkolt.
A férjem meg: „Aggódnom kéne Lenny Kravitz miatt?”
Mondom: „Igen.
Igen, aggódnod kéne.
Menj, mosd el a kanalakat, drágám! Nincs tiszta kanalunk.”
Ribi.
A férjem megszerette a javítgatást.
Együtt akart megjavítani valamit. Mondom: „Kihagynám.
Te javítgass, majd meséld el, és meghallgatom.”
Majd egy nap ez az ember egy székkel jött haza, amit a szemétben talált.
„Ez kinek lesz?” - kérdem én.
„Reméltem, hogy együtt megjavíthatnánk.” „Kösz, nem.”
„Szeretnék valamit együtt rendbe hozni.” „Esetleg a szavazók elnyomását?
Ahhoz mit szólsz?”
Azért szeretünk szórakozni is. Nagyon jó a betépésben.
Nem számít, hogy mennyit szív, ő mindig halál laza.
„Laza vagyok. Segítsek a szatyrokkal? Segítek.”
Nagyon laza.
Semmi se zökkenti ki. „Semmi baj. Előfordul.”
Mi van?
Én nem vagyok jó betépésben, pedig szeretnék.
Nem vagyok az. Szeretnék…
Szeretnék molett Erykah Badút sugározni, de…
De inkább narkós ribancot sugárzok.
Szívi, ha látnátok az utcán betépve…
„Bocs, be vagyok tépve. Látszik? Piros a szemem?
Bocs, nagyon be vagyok állva!
Játékest van? Mit csinálunk?
Ruhát hajtogatunk? Kitakarítjuk a hűtőt? Fekvőtámasz?
Mit csináljunk? Be vagyok tépve!”
Nem jó. Nem mutat jól.
A férjemmel szerveztünk egy randit.
Vettem jegyet a Knicks meccsére,
ami egy kosárlabdacsapat.
Bizony, drágám.
VIP helyünk volt.
A férjem nagyon izgatott volt. Én elvoltam.
Nem tudok semmit a kosárlabdáról.
Mondja, hogy szuper lesz. Mondom: „Menj el valakivel!”
Ő meg: „Nem, ez a mi randink. Menjünk!”
„Hát jó.”
Mire ő: „Poénos lenne, ha betépnénk.”
Mondom, jó.
Adott egy kis füves sütit.
Semmi durva nem volt.
És 40 perccel később nem éreztem semmit,
szóval kértem még.
Rajtam kívül mindenki vágja!
Nem volt hozzá használati utasítás.
Mondom, mi volt.
Odaértünk a meccsre,
és két kézzel kapaszkodtam a székembe.
Nem tudom, láttatok-e valaha szeplős és nagy hajú papírsárkányt.
Az voltam én.
Nem tudom, hogy hangosan beszéltem-e
magamhoz,
vagy belső hang volt.
De ott volt.
Én csak így: „Azta!”
Meg:
Pillangó az égen
Én kétszer magasabbra érek
Nézd csak meg
Egy könyvben megleled
Az Olvasó Szivárványt
Igen!
Te jó ég!
Kellemes volt.
Aztán elkezdődött a meccs.
És beütött a paranoia.
A bemondó olyan hangos volt!
Úgy éreztem magam, mint a Cloverfieldben.
„Mennünk kell.” A bemondó így…
Aztán kijöttek a játékosok. És én: „Nem vagyunk biztonságban.”
Nagyon magasak voltak.
Az a rengeteg
ádámcsutka és térdkalács!
Akár Sigourney Weaver Avatárként.
Mondom: „Nem.
Kösz, nem.”
Próbáltam szólni a férjemnek. „Szívem.
Szívem.
Szívem.”
„Mi az? Miért suttogsz?”
„Mert még meghallanak a játékosok.
Haza kell mennünk.”
Ő meg: „Nyolc perce tart a meccs.”
„Nagyon sajnálom, de haza kell mennünk.
Nagyon be vagyok állva.”
Ezért szeretem a férjemet. Azt mondja: „Semmi baj, bébi.
Élvezd ki!
Élvezd az utazást!
Lovagold meg a hullámot!
Kóstold meg a szivárványt!
Figyelj valamire,
és élvezd ki!
Jó?”
Csupa pozitivitás. „Senki sem hall téged.
Már nem.”
Aztán megláttam egy kocsit a pálya sarkában.
Gyönyörű kocsi volt, égtek a lámpái.
A fények
körbe-körbe jártak.
És azt gondoltam: „Milyen szép!
Vajon ki fogja megnyerni?
Hol laknak? Milyen életük lesz?
Vajon felteszik rá a karácsonyfát?”
Majd megkérdeztem a férjemet: „Bébi, mikor derül ki, ki nyeri a kocsit?”
Ő meg: „Mi van?”
„Mikor tudjuk meg,
hogy ki nyerte a kocsit?”
„Szívem, azt a kocsit senki sem nyeri meg.” Én így: „Mi van?”
„Ez csak reklám, nem nyereményjáték, csajszi.”
Aztán sírni kezdtem.
„Az élet nem igazságos.”
Aztán azt mondta: „Jobb, ha megyünk.”
Egyetértettem.
De esküszöm,
amint megegyeztünk, hogy elmegyünk,
beraktak a celebkamerába.
Nem tudtam, mit csináljak,
úgyhogy bedobtam a hetedikes tehetségkutató műsort.
Hangosabbra!
Elég lesz!
Mehet!
Elég lesz!
Menjen!
Istenem!
Tényl…
Olyan voltam, mint egy dominikai Forrest Gump.
Kibachatáztam arról a rohadt meccsről.
Üss vagy fuss stílusban nyomtam.
A történetre visszatérve.
Az volt az utolsó esti randink.
És ez tök oké…
Anyuka vagyok és dolgozó ribi. Fáradt vagyok.
Amikor beüt nálam a Viola Davis…
Add a rozét, és irány az ágy!
Így a férjemmel nappali randikra váltottunk.
Más is van ilyen öreg?
Felelősségteljes felnőtt.
Ó, bébi! A nappali randik eszméletlenek.
Pont az, aminek hangzik. Egy randi nappal.
Elmentek az étterembe hétfő délután, ami szombaton tele van.
Kéritek az ebédmenüt, és mindent megkóstoltok 45 dolcsiért.
Bort isztok.
Délután hazamentek, elmész egy körre a dákón.
Lezuhanyoztok,
és kurva jó hangulatban mentek a gyerekekért a suliba!
Bocs, a közönség fele szexszagúan megy a gyerekekért?
Hát jó.
A férjem meglepett egy nappali randival…
A férjem fehér, de ez… Nem akarok itt rasszokról beszélni,
de ez a legfehérebb dolog, amit valaha hallottam.
Vannak itt elöl fehérek?
Köszönöm szépen!
Hogy hívnak?
- Pearl. - Pearl?
Maradj már!
Pearl?
Nem számítottam ennyire fehér névre.
Bírom a nagyid.
Oké, Pearl.
Mondd meg, hogy szerinted ez fehér dolog-e.
Így kell mondanod: „Ez kurvára fehér.” Oké?
A férjem azzal jött haza, hogy: „Szívem, van két jegyem
egy hüllőrezervátumba.”
Pearl!
- Ez kurvára fehér. - Így van. Köszönöm.
Szóval mondtam neki: „Szívem,
nem mehetek hüllőrezervátumba.
Ez őrültség.”
Mire ő: „Menjünk! Olcsó volt a jegy.”
„Ezért te fizettél?
Nekik kéne fizetni nekünk.”
Aztán ránéztem. „Te olyan hüllős srác vagy?
Hozzámentem egy hüllős pasihoz?” „Az meg mi?”
„Nem tudod, ki az a hüllős srác?
A fickó, akinek a legjobb barátai gyíkok.
Kicsit túl sokáig lakik az anyjával.
Nincs takarója, csak egy régi lepedője, micsoda szörnyeteg!
A kedvenc filmje A sebhelyesarcú, posztere is van róla, celluxozva. Pfuj!
Kirúgták a benzinkútról, és húzódzkodó rúdja van,
ezért az ajtaja nem záródik.
És nem hord zoknit, mert az összes az ágya alatt van a földön.”
Ne kérdezzétek, honnan ismerem, ezeket csak hallottam.
Mire a férjem: „Én nem vagyok hüllős pasi,
de szeretnék elmenni.” Aztán jön az európai dumájával,
amivel bármire rá tud venni.
„Tudod, úgy érzem,
az amerikaiak az iskola után már nem akarnak tanulni.”
„Hogy merészeled, hogy igazad van?”
„Jó. Elmegyek veled gyíkokat nézni.
Mert szeretlek.”
Erre azt mondja:
„Még jobb lenne, ha betépnénk előtte.”
Szóval ettem egy füves sütit.
De most csak egyet.
És csodás volt.
Mindössze 2 óra 17 percet kellett várni.
De remek volt. Jó kedvem volt.
Semmi sem zökkentett ki. Örömöt éreztem.
Én vezettem
a bronxi hüllőrezervátumba a kisbuszommal.
Erre nem vagyok büszke.
Bronxban mindenki dühösen vezet.
„Mozdulj már, picsa!” „Tanulj meg parkolni!” Meg hasonlók.
Meg se érintett…
Általában visszakiabálok, de akkor csak így: „Remélem, meggyógyulsz.”
„Csodálatos ez a kis fű.”
Minden klappolt. Találtam parkolóhelyet.
Vagy a hely talált ránk?
De arra nem számítottam, hogy körbe fognak vezetni.
Egy csoporttal voltunk.
Amolyan „mezítlábbal a boltban” volt a vibe.
Tudjátok? Amolyan „harmadik generációs Capitolium ostroma” volt a vibe.
Igen, értitek.
Próbálták elrejteni, de én átlátok mindenkin.
De nem érdekelt.
Sugároztam Beyoncé Cowboy Carterét. „Ez mindenki Amerikája.”
„Ez nem Texas.”
És érdekes volt.
A legizgalmasabb dolog, amit láttam, egy „szakállasgáma” nevű gyík volt.
Egy molett gyíknak mondanám, elneveztem Lizzónak.
Szerintem vicces volt, de nem mindenkinek tetszett.
Próbálok testpozitív lenni.
A legérdekesebb az volt, hogy meg tudja változtatni a nemét.
Mondom: „Mindannyiunknak volt egy-két ilyen éjszakája.”
Legalábbis nekem volt.
Köszönöm!
Amikor bementünk a szakállasgáma-rezervátumba…
Nem hittem, hogy valaha ilyet mondok,
de a gyík rögtön odajött hozzám.
És feltette a kis mancsát az üvegre.
„Ez igen!”
Mindenki így: „Kedvel téged.” „Oroszlán vagyok. Jó az energiám.”
Elidőztünk kicsit,
utánoztuk egymást, és legjobb barátokká váltunk.
Olyan sokáig álltam ott,
úgy éreztem magam, mint a vékony csaj a Boy in the Plastic Bubble filmben.
Senki sem emlékszik arra a filmre.
Otthon keressetek rá!
John Travolta a '70-es években készített egy filmet,
amiben autoimmun betegsége van,
és műanyag buborékban kell élnie a házában.
De mindig cipőben van. „Mégis hová készülsz?”
Sok a lyuk a történetben, de a műanyag buborékban egy sincs.
Szóval így elvoltunk. Mondom: „Úristen, ez csodálatos.”
Aztán a szemei fennakadtak. Én így: „Na mondd!”
Mire a gyík így szól: „Gyere ide!”
„Tényleg?”
Erre azt mondja:
„A feleségem nevét a szádra ne vedd, Chris!”
Mi van?
Még csak nem is házasok!
Durva volt, és az idegenvezető nagyon örült.
Azt mondja: „Ilyet sose csinál a kislány. Bízik benned.”
Mire én: „Gondolom,
de őszintén szólva, szerintem nem bináris.”
Most legyünk őszinték!
Aztán hallottam egy hangot hátulról a falkából,
aki azt mondta…
„Jaj, te is woke vagy?”
És tudjátok, kicsit be voltam állva.
Válaszoltam:
„Bocs, nem hallottalak a négy jó fogadon keresztül.”
„Hogy?
Tessék?”
A nő erre:
„Azt kérdeztem, hogy woke picsa vagy-e.”
Erre ránézek a férjemre: „Ez most picsának hívott?”
Mire a férjem…
Én azt feleltem:
„Igen, én, Tonya.
Bizony, woke vagyok. Mizu?”
Nem akartam piszkálni az alvó oroszlánt, de ne kössön belém!
Erre megeredt a nyelve.
„Nem bináris, személy, azt akarják, hogy folyton ezt mondjuk.”
Én meg: „Vagy hétszer kimondtad, drága.
Nem történt semmi, nincs gond. Vagy ne mondd, tök mindegy.
Őszintén szólva, ha én hozzámentem egy 'Gijs' nevű emberhez…
a nem bináris nem bonyolult.”
Erre azt mondja: „Annyira elegem van ebből a baromságból,
ebből a nem bináris, transz fázisból.”
Ezt mondta nekem. Én meg:
„Szerintem ez nem egy fázis.
Önazonosan sétálni az utcán
nem bináris vagy transz emberként,
miközben tudod, hogy vannak, akik bánthatnak, vagy megölhetnek,
ez nem fázis, hanem bátorság.”
Mondom: „Hallod,
a tetovált szemöldök az arcodon…
na az egy fázis.
És nem valami pozitív. Nincsenek barátaid?”
Aztán folytatta a sértegetést. Mondom mi ez, a Fox News?
Ő itt az olcsó Laura Ingraham?
Értitek már, miért nem akartam gyíkokat nézni?
A nő egyre csak folytatta. „De a biológia.”
„Betűzd le a szót!”
„Nem lehet tudni, mi van a lábuk között. Mi van ott?”
„Miért érdekel, hogy mi van valakinek a lába között?
Őrület. Ha nem eteted, dugsz vele vagy finanszírozod, húzz a picsába!”
Asszonyom!
De egyre csak folytatta, én próbáltam válaszolni neki.
Úgy éreztem magam, mint egy cicis George Jefferson.
„Mondjad még, te rohadék!”
Mi a fenét csinálok?
Kényelmes cipőben jöttem gyíkokat látni.
Rengeteg gyűlölet volt benne. Mondom: „Fekete-fehéren látsz mindent.
Kellene egy kis szürke is bele, ahol a szeretet és az emberség létezik.
Ezt kérném tőled.”
Egy transz nő nem kevésbé nő, mint bárki más,
még ha ezt nem is érted, oké?
Szeretni kell az embereket. Ő is valakinek a gyereke.
Nekem is vannak gyerekeim. Nem tudtam kihordani őket.
Béranyánk volt, de én vagyok az anyjuk. Érted, hogy működik a szeretet?
Nyisd ki egy kicsit az elméd!”
De ő csak folytatta, és végül azt mondtam: „Tudod mit?
Túl cuki vagyok ehhez a beszélgetéshez.
Kicsit be voltam állva, most már józanabb vagyok.”
Majd mondom: „Holnap is felveszem ezt a ruhát, hogy többen láthassák.”
Aztán még odakiáltott,
és azt mondta:
„Pedig én még el akartam mondani,
hogy imádtam a rakott édesburgonyás recepted!”
Köszönöm a támogatásotokat, és hogy ma este történelmet írtatok velem!
Bár én voltam itt az első nő
standupos különkiadással, de remélem, nem én leszek az utolsó!
Jó éjt mindenkinek!
Mármint…
Nem akarom, hogy vége legyen.
Megvettem a kosztümöt, nem kell visszavinnem.
Sziasztok!
Istenem!
Szeretlek titeket.
Köszönöm szépen!
Kurvára ti vagytok a legjobbak!
Nem akarom, hogy vége legyen!
Annyira szeretlek benneteket!
Istenem!
Oké, tényleg mennem kell.
Jaj, ne! Leesett a mikrofonom. Túl nagy a popóm.
Tapsot a csajszimnak! Ismerlek ám, szeretlek.
Imádlak!
Ribi, ribi
Cici, cici
Ribi, ribi, ribi és cici Ribi és cici, cici és ribi
Cici és bici és pici és mici
Szeretlek.
Köszönöm!
A feliratot fordította: Somogyi Julianna