Downloaded from YTS.MX
- Nu uita să te speli pe dinți. - De ce trebuie să mă spăl?
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Vrei să-ți cadă dinții? - Doar unul.
O să-ți explic altă dată. Acum trebuie să plec.
- O să fac istorie pentru femei. - Ce?
O să-ți spun mai târziu. Ție și întregii lumi.
Sunteți gata să faceți istorie?
Aplauze pentru prima femeie care are propriul spectacol de stand-up
la Radio City Music Hall!
Michelle Buteau!
Mulțumesc!
New York!
Mă emoționați de fiecare dată.
Vă iubesc mult de tot.
„E bine? O să plângă?”
Doamne…
Te iubim, Michelle!
Și eu, gagico!
Te-aș băga cu capul între sâni, dar am treabă acum.
Ador să fac ceea ce fac și să câștig bani.
Ce-i?
E minunat și vă doresc asta tuturor.
Dacă n-ați făcut-o până acum, chiar v-o doresc.
Fiindcă e bine.
M-a căutat un tip și mi-a spus: „Sunt producător de emisiuni culinare.”
I-am zis: „Chiar există meseria asta?
Bravo ție! Te-ai descurcat!”
A zis că vrea să filmăm, fiindcă știe că îmi place să gătesc.
I-am zis: „N-am spus așa ceva, așa arăt eu.”
Bine…
A zis: „Am rețeta perfectă. Cartofi dulci la cuptor.”
Am fost de acord și am întrebat câți bani oferă.
Iar răspunsul lui m-a surprins, fiindcă cifra avea multe zerouri.
I-am zis: „Ce sumă frumoasă! Trebuie să-mi arăt picioarele?”
Am văzut Euphoria. Știu ce fac puștii pentru bani.
Mi-a zis: „Nu. Ești adorată unde lucrez.”
Nu pot să vă spun unde lucrează,
dar pot să vă spun că rimează
cu „Tambell's Loop”.
V-ați prins?
Nu toți se prind.
Nici n-am citit rețeta, dar m-am aranjat și m-am dus la filmare.
„Haideți să gătim, scumpilor!”
Mi-au dat cartofii dulci, iar eu am spus că asta e porecla mea.
Mi-au zis că e o rețetă care se face în familie. „Știu.”
Apoi mi-au dat sarea și piperul. Așa că am început să cânt ca Salt-N-Pepa.
Apoi, oamenii ăștia, și o să le spun oameni,
fiindcă sunt copiii cuiva,
mi-au dat două căni pline cu brânză cheddar rasă.
Și eu tot așa m-am uitat la ei.
La care eu: „Gătim aceeași rețetă?”
Iar ei: „Da, așa se leagă.”
Apoi eu: „Cine v-a spus?”
Au zis că așa trebuie.
Le-am zis: „Dac-o pun, n-o mai pot scoate. E ca atunci când faci pipi în piscină.”
Apoi, oamenii ăștia…
mi-au dat
o cutie cu supă Tambell's Loop.
Era supă cremă de ciuperci.
Nu știu dacă ați văzut o cutie proaspăt deschisă…
cu supă Tambell's Loop.
Mai ales, cu supă cremă de ciuperci.
Dar e densă.
Mi-am zis: „E de lucru cu asta.
Trebuie să ajungă la temperatura camerei.”
O amestecam, dar era un dezastru.
Parcă o cățea a pierdut sarcina.
Cățeaua aia are voie să avorteze, nu ca mine.
Cățeaua aia o să fie bine.
Încercam să amestec,
dar regizorul m-a întrebat: „Ce e, Michelle? Zâmbește!”
Așa că am băgat toată chestia în cuptor
și m-am pregătit să-mi iau rămas-bun.
Dar regizorul a zis că trebuie s-o mâncăm.
I-am răspuns:
„Cine ți-a zis așa ceva?”
A răspuns: „În toată filmările, lumea o mănâncă și discută.”
La care eu: „Nu e nevoie. Putem fi eroi.”
Iar el a răspuns: „Îmi pare rău, Michelle.
Te plătim doar dacă o mănânci și discuți despre ea. Așa e contractul.”
Așa că am scos-o din cuptor…
Bolborosea când am scos-o.
Parcă era furioasă pe mine.
Am pus-o pe blat, gândindu-mă că doar albii gătesc așa ceva.
Așa c-am băgat chestia asta…
în gură.
În tot acest timp, mă gândeam pe ce pot cheltui banii.
Ca o prostituată.
Mulțumesc! Cei care aplaudă fac la fel.
Cu facturile.
Iar el mă întreba: „Cum te simți?”
I-am zis: „Ca-n emisiunea Pariu cu frica.”
Apoi el: „Ce gust are?” Eu: „Scump.”
Nu plângeam, dar mi-a scăpat o lacrimă.
Iar el a zis: „Acum poți să pleci.”
După ce a publicat filmarea, credeam că n-o să aibă succes.
Cine o să se uite la mine cum gătesc cartofi dulci la cuptor?
Ei bine…
Am uitat că pe Twitter sunt extrem de mulți negri.
Imediat ce-am văzut că are succes, mi-am dat seama că m-am înșelat.
Am uitat că negrii iubesc cartofii dulci mai mult decât o sărbătoare. M-am înșelat.
Trebuie să fac un turneu prin țară ca să-mi cer scuze.
Amanda Seales a făcut deja videoclipuri despre mine.
M-am uitat iar la emisiuni culinare despre Africa.
Nu-s destul de neagră ca să fac mișto de negri. N-o să mă mai cheme la chefuri.
Dar nici n-am mai fost vedetă pe Twitter.
„Cât de rău poate fi?”
Ei bine…
Era o femeie în vârstă care posta din oră în oră, cu majuscule.
Măcar era consecventă.
Scria încontinuu cu majuscule: „Chemați poliția!”
Poftim?
Nu trebuie să implicăm poliția.
Apoi lumea se întreba dacă am pățit ceva.
„Mersi pentru întrebare.”
Nu știu. Lăsați-mă să mă gândesc. Și cei puternici au nevoie de ajutor.
Dar cel mai amuzant, și în același timp, jignitor comentariu a fost acesta:
„Măi să fie! Sora seamănă cu menajera din filmul horror Fugi!”
„Nu!
Nu!
Nu, nu!
Nu!
Nu!”
Mi-am dat seama cât de ciudat e pentru voi dacă n-ați văzut filmul.
„Ai pățit ceva?”
Nu știu cum să gestionez ce văd pe Internet.
Ori mă retrag, ori mă implic prea mult.
Credeam că cele mai grele discuții cu copiii mei
o să fie despre rasism, bullying sau misoginism,
dar îmi dau seama că trebuie să învăț cum să le explic copiilor
să nu se definească în funcție de like-uri și followeri.
Da! Bun-venit la conferința mea TED. Da, știu, am sânii mari.
Și visele sunt la fel de mari.
Am copii deștepți.
Sper că n-o să fie greu. Am gemeni de cinci ani.
Mulțumesc! Am un băiat și o fată.
Până nu-mi spun altceva. Dar o să-i sprijin oricum.
„Hai să iubim și să ne dezvoltăm!”
Au niște nume tare drăguțe.
Au nume transmise din familie. Hazel și Otis.
Ce drăguț! Am cercei cu inițialele lor.
Exact! Sunt marcată pe viață.
Doamne! Vinul ăsta rosé e ud!
N-am știut că toată lumea vrea să-ți vorbească dacă ai gemeni.
Oamenii vin spre mine plini de încredere.
Mă întreabă: „Sunt gemeni?” Iar eu: „Ești pediatru?”
De obicei, mă abordează un geamăn, ca să-mi spună că e geamăn.
„Și eu sunt geamăn. Nu-mi place fratele meu. Împărțeam tortul.”
„Pe bune? Are loc un război acum.”
„Ce?”
Și nu mai pleacă. „Da, mama mea îl place pe celălalt mai mult.” „O înțeleg.”
Îmi tot vorbesc, așa că trebuie să-i opresc.
„Nu sunt prietenoasă. Am doar bărbie dublă.
Sunt o nemernică. Beau rosé și mănânc unt scump.”
Dacă ești grăsuță, lumea crede că ești abordabilă.
Nu mi-am dat seama cât de diferiți pot fi copiii,
deși sunt din același ingredient.
De exemplu, Hazel e ca o femeie neagră de 53 de ani, de la Registrul Auto.
E sălbatică! Se duce pe terenul de joacă și spune: „Asta ați vrut să faceți?”
E o nebunatică.
Copiii îmi spun: „Dna Buteau, Hazel iar se uită prin sufletul meu.”
Am de lucru cu ei.
Doamne! E obraznică.
Nu știu pe cine a moștenit.
Știți ceva?
Vă înțeleg.
Dar eu am fost cuminte până la 30 de ani. Ea are cinci ani.
Am plecat la cumpărături în tricou cu mânecă scurtă.
Fiindcă doar cumpărături fac.
Mi-a zis: „Ia-ți ceva cu mânecă lungă fiindcă ai coate de bătrână.”
Știți care-i faza? Are dreptate. Așa sunt coatele mele. Dar cum?
Când? Nu ți se spune asta când faci 40 de ani.
Parcă aș fi făcut flotări pe coate de 22 de ani.
De unde să știu că o să arate ca un cap de porumbel?
Când?
Doamnelor, ce trebuie să iau? Ashwagandha?
Magneziu? Coatele arată ca naiba!
Arată că tipul acela din Indiana Jones care a ales potirul greșit.
Le mulțumesc celor peste 38 de ani.
Mulțumesc!
Vă văd.
Dumnezeule!
Ce copii obraznici!
Și nu se duc la culcare.
Sunt treji tot timpul.
Iese in camera ei la zece seara și mă întreabă ce fac.
„Acum îmi ascund țigara electronică.
Tu ce faci?
Ai mâncat deja două banane. Ce altceva mai vrei?”
Doamne!
Copiii obraznici se culcă târziu și se trezesc devreme.
Ea se trezește zilnic la 05:30.
Îi zic: „Du-te înapoi în pat.
Nu ratezi nimic.
Nu se întâmplă nimic acum.
Nu locuim la fermă.
Nu suntem în armată.
Poți să te duci înapoi în pat.”
Doamne!
Hazel are atâta energie. E ca…
Imaginați-vi-l pe DJ Khaled în postura unei fete de cinci ani.
Se trezește dimineața și țipă: „Bună dimineața, oameni buni!”
Sunt geamăn, geamăn, geamăn
E cea mai tare!
Da! DJ Donwill, oameni buni!
Doamne!
Cu Otis nu pot vorbi așa cum vorbesc cu Hazel.
El e scump și rezervat.
Hazel scoate la iveală mama neagră din mine.
Mama neagră din emisiunea tabloidă Maury Povich.
Când mergem la Target, îi spun: „Vino încoace, fată!
Nu mai cumpărăm nimic! Pune-o jos!”
Mă face să fiu ca un ventriloc furios. „Vino încoace!
Pune-o jos! Am zis că nu mai cumpărăm nimic.”
Cu Otis nu pot vorbi așa.
Otis se comportă cu un soț obosit care-i ține poșeta soției la shopping.
Văd că sunteți câțiva aici. Mulțumesc mult!
Otis e un scump. Clipește încet când vorbește.
„Mamă…”
Îmi pare rău pentru el fiindcă crește într-o casă
în care femeile sunt puternice, dar îmi vine să-i zic: „Cu plăcere.”
La școală nu primești o educație atât de bună.
Dar îmi pare rău pentru el.
A rostit prima propoziție la trei ani și a spus:
„Calmați-vă, oameni buni!”
Otis!
Încerc să-l învăț cum e să fie băiat mare în oraș.
Să meargă în New York pe trotuar, cu metroul, cu trenul…
Să țină ușa pentru bătrâni… E important!
Eram într-o zonă aglomerată din New York, iar el a țipat în fața tuturor:
„Mama, mâna care clipește a spus că nu putem traversa.”
„Da, așa e.”
Iar apoi străinii mi-au spus: „Bravo, mămico! Bravo!”
Părinții știu asta.
Când copilul tău face ceva bun în public, îți zici: „Sunt un adevărat înger.
Sunt un înger în carne și oase. Voi, fără copii, ce faceți? Reciclați?
Bine.
Fac compost? Bine.”
Lăsăm lumea mai bună.
Apoi Otis a observat ceva și a fost tare mândru.
Și a țipat: „Mama, tipul alb a spus că putem traversa.”
Doamne! Povestea următoare se numește „Contracepția”.
Dacă vreți să faceți copii, ascultați-o și decideți-vă.
Otis avea un muc mare în nas.
M-a întrebat: „Mamă, cum să-l scot?”
„Poftim?” Când un copil îți spune asta, îți faci griji toată viața pentru el.
I-am zis: „Bagă degetul și sapă ca și când ai căuta un răspuns.”
Cine-s eu, dl Rogers? Nu știu.
N-a reușit, așa că i-am zis: „Otis, e greu de privit.
Vorbesc serios.”
Și-a lăsat capul pe spate și alerga ca un câine după propria coadă.
I-am zis apoi: „Nu așa vreau să te țin minte.”
Dar îmi zicea că nu-l poate scoate. „Da, văd.”
În plus, ne îmbarcam într-un avion.
Îmi zicea: „Mamă, nu pot să-l scot.”
Așa că am luat o decizie.
I l-am scos eu.
Apoi a făcut o mișcare cum n-am mai văzut niciodată.
S-a împăturit ca un scaun de plajă.
S-a întins pe jos… Așa făcea!
Apoi s-a întins.
Ce?
S-a întins.
Apoi a țipat:
„Mamă, voiam să-mi scot eu mucul!”
Iar apoi a zis: „Pune-l la loc!”
Erau oameni în spatele meu, așa că a trebuit să iau o decizie.
Așa că l-am pus la loc.
Jumătate aplaudați, jumătate mă judecați. V-am văzut.
Așa s-au uitat și acolo. Voiam să țip și să le spun că înainte eram cool.
„Eram cool! Am tras cocaină de pe o sculă, deci știu că un nas e tare complicat.
Îți doresc un zbor plăcut!”
E vremea să-i mulțumesc mamei, care e prezentă aici.
Bună, mamă!
Bună, Marie!
Cred că am fost obraznică de mică, deci mama a fost o femeie rezistentă.
Acum înțeleg.
Nu-mi place să mă plâng, dar mă simt epuizată.
Nu vă lăsați păcăliți de testul ADN.
Chiar sunt! Dacă vii la mine acasă, în fiecare seară la 17:30
o să mă vezi cum stau pe canapea, mai obosită ca Viola Davis.
„Sunt atât de obosită.”
Sunt foarte obosită.
Acum știu de ce mama mea arată așa.
Mama arată ca un câine husky în Miami.
Nu știu dacă îi e sete sau zâmbește.
Parcă ar pune o întrebare și ar răspunde în același timp.
Acum înțeleg.
Acum înțeleg!
Mă simt
ca ușa de la finalul filmului Titanic.
Abia mai stau pe linia de plutire și toată lumea se cațără pe mine.
Întreaga familie încearcă să se cațăre.
Iar fluierul nu-mi funcționează…
Înțeleg!
Înțeleg.
Nici nu mi-am dat seama
că te poți răni când ai grijă de copii.
Nu te gândești cum îți miști corpul.
M-am rănit fiindcă mă aplec tot timpul și nu ca să fac ce-mi place.
Claxonul!
Mulțumesc!
M-am rănit rău odată.
Iar soțul meu mi-a spus că am sciatică.
Eram atât de tânără încât nici nu știam ce e.
Credeam că sunt paste mai scumpe.
Mi-a zis că am sciatică.
I-am zis: „Nu, am Penne Pomodoro.”
Atât de tânără eram.
Cine știe ce e sciatica?
Da! Îmi place publicul adult.
Aveți grijă la întinderi! „Nu pot să vin azi la spectacol.
A început să mă doară sciatica.”
Acum am și ochelari. Sunt genul care nu poate citi meniul.
„Aprinde lumina!
De ce e întuneric la restaurant?”
Atât de bătrână sunt.
M-a durut atât de tare, încât m-am dus la doctor.
Mi-a dat ibuprofen pentru sportivi.
„Da, sunt sportivă. Bravo!”
Mi-a dat un aparat de vibromasaj. Știți ce-i ăla?
Tare! Eu nu știam ce e.
„Bun… M-am bucurat să am un aparat de vibromasaj la îndemână! Genial!”
Nu mă puteam mișca, așa că am chemat o prietenă, care e lesbiană neagră.
Îi spun „Oracolul”.
Știe de toate și e superbă.
Mi-a văzut aparatul de vibromasaj și a zis: „Bine…”
I-am zis: „Fată, e pentru sciatică.” La care ea: „Cum zici tu.”
I-am zis: „Vorbesc serios. E pentru vibromasaj.”
Iar ea a zis: „Depinde unde faci masaj.”
I-am zis: „Fată!” Iar ea: „Ce-i?”
Apoi i-am zis să înceteze.
Iar ea: „Ce anume?”
M-am uitat la ea și i-am spus: „Fată…
Îți chinuiești păsărica în halul ăsta?”
I-am zis: „Fată…
Îți chinuiești păsărica în halul ăsta?
Nu știam că-ți place așa ceva, fiindcă ești tare tăcută.
Ești genul care-și termină cartea în două săptămâni.
Lași bacșiș prea mare la Starbucks.
Parchezi departe de intrare ca să-ți faci numărul de pași.
Dar nu știam că-ți place să-ți chinuiești păsărica în halul ăsta.”
Iar ea a spus: „Ba da, fată.
Cheltuiesc mulți bani ca să găsesc aparatul cel mai bun.”
I-am răspuns: „Fată!
Mi se topește creierul.
Pe bune? Hai să-ți spun ceva!
Caută-ți pe cineva să se joace cu păsărica.
Nimic deosebit. Doar să se joace puțin.
Fără nebunii! Păsărica vrea să se joace.
Nu trebuie să fie un joc complicat. Ceva rapid. Unu-doi.
Atâta tot.”
Apoi mi-a zis: „Un aparat de masaj e ca un mic foraj.”
I-am zis: „Care-i faza cu voi, lesbienele? E ca la Imperiul Leilor?
Aveți slogane?”
Nu știam că-i place să-și chinuiască păsărica așa.
Crezi că cunoști pe cineva.
Pot să recapitulez ce s-a întâmplat acum?
V-am spus o poveste adevărată despre frumoasă mea prietenă lesbiană.
Care conținea puțină violență despre păsărică.
Nimic deosebit. Doar puțină.
Și am râs. Unii ați judecat. Unii ați fost curioși.
Nu vedeți ce văd eu.
Dar se poate face.
Putem să spunem glume și povești fără să denigrăm o întreagă comunitate.
O putem face. Și poate fi amuzant.
E nevoie de puțin efort, nu?
Dacă-l vedeți pe Dave Chappelle, puteți să-i spuneți și lui?
Nu cred că știe treaba asta.
Dar nu-l vom întâlni. El e cel mai tare.
Și e cel mai tare, mai puțin când denigrează comunitatea trans.
Dave!
Nu e amuzant!
E periculos.
Fă glume amuzante.
Atâta tot.
Nu-mi vine să cred că cineva câștigă milioane de dolari
denigrând oamenii.
Mi se pare absolut incredibil! Pe bune!
Vă anunț că în seara asta, când Radio City Music Hall e a mea,
și eu vreau să fac milioane de dolari
fiindcă îi fac pe oameni să se simtă în siguranță, văzuți, ascultați
și se distrează!
Lumea se simte bine!
Unde s-a ajuns? Ăsta e obiectivul meu!
Înainte, voiam să-mi văd buricul când mă așezam,
dar așa ceva e imposibil.
Pregătește-te să ai succes!
Stabilește-ți niște obiective.
Nu știu de ce lumea nu mai face lucrul ăsta.
Spune că faci ceva, apoi fă lucrul acela.
Atâta tot.
Prietenii mei s-au împotmolit.
Ies mereu cu cine nu trebuie.
E un cerc vicios.
Dacă ați venit aici cu cineva nepotrivit,
mai ales doamnele,
n-o mai faceți.
Nu mai vorbiți cu tipul acela.
Nu aveți energie pentru așa ceva.
Nu sunt medic, dar ceasul tău biologic ticăie.
Doamne!
Drumul e lung, dar o să-ți găsești partenerul potrivit.
Eu mi-am tras-o cu broscoi.
Parcă era o fermă de broscoi.
Dar mi-am găsit prințul.
E minunat!
Iar când oamenii ne cunosc, sunt uimiți că ne plăcem reciproc.
Dar nu așa trebuie?
De ce ai sta cu cineva pe care nu-l placi? Pentru asta avem familia.
Nu? Dar cred că e important
să vă spun și momentele plăcute, și cele neplăcute.
Cel mai greu ne-a mers în timpul pandemiei.
N-am crezut că suntem sociabili până n-am fost împreună tot timpul.
Mă urmărea peste tot, iar eu îi spuneam: „Ce faci?”
„Ce faci?”
Poveștile lui erau groaznice.
Îmi spunea: „Nu mai avem linguri curate.”
Iar eu: „Genială poveste!”
A fost tare greu.
Am început să-i vorbesc pe un ton pe care nu l-am mai folosit.
E tonul folosit când Alexa nu-ți pune melodia dorită.
Știți ce vreau să zic?
I-am zis: „Nu! Eu! Am spus…”
Ce?
De ce îi vorbesc așa? Îl iubesc.
Așa mergi mai departe. Când știi că există și părți rele.
Ceea ce iubesc la mine și la soțul meu e faptul că suntem parteneri adevărați.
Ne bucurăm de reușitele celuilalt.
Dacă partenerul e invidios pe tine,
puterea ta îl sperie, fiindcă nu și-a descoperit-o pe a lui.
Doamne!
Uitați-vă la mine!
Vă dau lecții!
Unde e coșul pentru donații?
Ne distrăm din orice.
Eu mă bucur de micile victorii, altfel nu m-aș bucura de nimic.
Eu deschid șampania și când plătesc o amendă pentru parcare.
Așa trăiesc eu.
Da, asta fac.
Doamne!
În pandemie, soțul a organizat o petrecere doar pentru mine.
Aflasem că Lenny Kravitz mă urmărește pe Instagram.
Ce?
Erau baloane și decorațiuni peste tot.
Iar soțul meu a început să cânte American Woman.
Voiam să i-o sug pe loc.
Ne sprijinim reciproc.
Apoi Lenny a început să-mi dea like-uri.
Iar soțul mi-a zis: „Trebuie să-mi fac griji?”
I-am zis: „Da.
Da. Fă-ți griji.
Du-te și curăță lingurile. Am auzit că nu mai avem curate.”
Javră!
Soțul meu s-a apucat să repare chestii.
A zis: „Hai să reparăm ceva împreună.” „Nu-i nevoie.
Repară tu. Povestește-mi și eu ascult.”
Știți că a venit acasă cu un scaun de la gunoi?
L-am întrebat pentru cine e.
El voia să-l reparăm. Dar i-am spus: „Nu, mersi.”
Chiar voia să reparăm ceva împreună. I-am zis: „Hai să reparăm societatea.
Putem face asta?”
Dar ne place să ne distrăm.
Știe să se drogheze.
Indiferent cât fumează, mereu e relaxat. Spune: „E-n regulă.
E-n regulă. Vrei să te ajut să le cari?”
E foarte relaxat. Nimic nu-l afectează. Zice: „Asta e, se întâmplă.”
Iar eu: „Poftim?”
Eu nu știu să mă droghez, deși aș vrea să știu.
Nu știu. Aș vrea să…
Aș vrea să fiu o Erykah Badu mai dolofană.
Dar semăn cu o dolofană drogată.
Dacă m-ai vedea drogată pe stradă,
ți-aș zice: „Scuze că m-am drogat. Se vede? Am ochii roșii?
Scuze că m-am drogat!
E seara când jucăm ceva? Ce facem?
Împăturim hainele? Facem curat în frigider?
Ce-ar trebui să facem? Sunt drogată!”
Nu arăt deloc bine așa.
Am ieșit în oraș cu soțul meu.
Aveam bilete la meciul echipei Knicks, adică o echipă de baschet.
Exact, puișor!
Aveam locuri lângă teren.
El era foarte entuziasmat, eu doar puțin.
Nu mă pricep la baschet.
A zis că o să ne distrăm, dar i-am zis să meargă cu altcineva.
Dar a insistat să mergem împreună.
I-am zis: „Bine, asta e…”
Iar el: „Să vezi cum e dacă ne drogăm!”
Bine.
Și mi-a dat o prăjitură specială.
Nimic deosebit.
N-am simțit nimic, așa că peste 40 de minute i-am mai cerut.
Toți știu, în afară de mine.
Nu are instrucțiuni de folosire.
Să vă spun ceva…
Am ajuns la meci,
iar eu mă țineam de scaun cu două mâini.
Nu știu dacă ați văzut vreodată o varză cu pistrui și mult păr.
Așa eram eu.
Nu știam dacă vorbeam cu mine cu voce tare
sau era vocea mea interioară.
Dar ceva se întâmpla.
Eram uluită.
Mi-a venit să cânt.
Fluturi pe cer
Dar zbor mai sus ca ei
Uite ce avem aici
Scrie în carte
E un curcubeu cititor
Da!
Doamne!
Eram dusă!
Și a început meciul.
Apoi s-a instalat paranoia.
Iar crainicul se auzea așa tare.
Eram pe altă lume. Ca în filmul Monstruos.
„Trebuie să plecăm.” Iar el…
Când au apărut jucătorii, am zis: „Nu suntem în siguranță.”
Erau atât de înalți.
Vedeam doar gâturi și genunchi.
Arătau ca Sigourney Weaver în rol de avatar. Iar eu: „Nu!
Nu, mersi!”
Apoi am încercat să vorbesc cu soțul meu: „Iubitule!
Iubitule!
Iubitule!”
La care el: „Ce e? De ce șoptești?”
Iar eu: „Fiindcă jucătorii mă pot auzi.”
I-am spus că trebuie să plecăm.
Iar el: „Au trecut opt minute.”
I-am spus: „Îmi pare rău, dar trebuie să plecăm.
Sunt foarte drogată.”
Uite de-asta îmi iubesc soțul. A spus: „Nu-i nimic.
Simte-te bine!
Bucură-te de ce o să urmeze.
Nu te împotrivi.
Gustă curcubeul.”
A zis: „Concentrează-te pe ceva și bucură-te. Bine?
Gândește pozitiv. Nu te aude nimeni.
De-acum înainte.”
Chiar am văzut o mașină în colțul terenului.
Mașina era superbă, erau multe luminițe.
Și se tot învârtea.
Mi-am zis: „Ce frumos!
Oare cine o s-o câștige?
Unde locuiește? Ce fel de viață o să aibă?
O să pună bradul de Crăciun pe ea?”
Apoi mi-am întrebat soțul când o să aflăm cine o să câștige mașina.
Iar el: „Ce?”
„Când o să aflăm
cine o să câștige mașina?”
El mi-a zis că nimeni nu o s-o câștige, iar eu am spus: „Ce?”
Mi-a răspuns: „E o reclamă. Nu e o emisiune.”
Apoi am început să plâng.
„Viața nu e dreaptă.”
Apoi el a spus să plecăm, iar eu am fost de acord.
Dar imediat ce am căzut de acord să plecăm,
am apărut pe ecranul sălii.
Nu știam ce să fac,
așa că am dansat ca un copil de clasa a șaptea.
Dă mai tare!
Gata, oprește muzica!
Dă-i drumul!
Oprește muzica!
Dă-i drumul!
Doamne!
Cred că…
Eram ca un Forrest Gump dominican.
Am plecat de la meci în pas de dans.
Aveam de ales. Fuga sau moartea.
În legătură cu povestea aceea…
E ultima dată când am mai ieșit seara.
Dar e în regulă.
Sunt mamă, muncesc… Sunt obosită.
Când încep să mă comport ca Viola Davis…
Dă-mi vinul și pune-mă la somn.
Acum am început să ies ziua cu soțul meu. E cineva atât de bătrân?
Adult responsabil?
Ieșirile ziua sunt minunate!
E ceea ce credeți. Ieșim în timpul zilei.
Te duci lunea la restaurantul la care nu ai loc sâmbăta.
Ai un meniu cu preț fix și mănânci de toate cu 45 de dolari.
Bei niște vin.
Te întorci după-amiaza acasă și ai timp de sex.
Faci un duș, te împrospătezi și iei copiii de la școală binedispusă.
Ce? Voi nu v-ați luat copiii de la școală direct după sex?
Bine.
Soțul meu mi-a făcut o surpriză.
Da, el e alb, dar nu e vorba despre rasă.
Însă e ceva ce doar albii fac.
Cine e alb aici, în primele rânduri?
Mulțumesc mult!
Cum te cheamă?
- Pearl. - Pearl?
Pe bune?
Pearl?
Nu mă așteptam să ai un nume specific albilor.
O iubesc pe bunica ta.
Bine, Pearl.
Să-mi spui dacă e specific albilor.
Și să-mi spui adevărul, bine?
Soțul meu a venit acasă și a spus că are două bilete
la un sanctuar de reptile.
Pearl?
- E specific albilor. - Exact! Mersi!
I-am spus: „Iubitule,
nu pot să merg la sanctuarul de reptile.
E nebunie curată!”
El a zis că biletele erau ieftine. Iar eu: „Ai plătit?
Ei ar trebui să ne plătească.”
L-am întrebat: „Ești genul care are reptile?”
Iar el m-a întrebat: „Ce înseamnă asta?”
„Nu cunoști genul ăsta de bărbați?
E genul care are șopârle ca prieteni.
Încă locuiește cu mama lui.
Se acoperă cu cearșaful fiindcă n-are plapumă. Ce monstru!
Filmul lui preferat e Scarface. Are și afișul.
Și n-are cadru, l-a prins în piuneze.
A fost concediat, iar ușa nu i se închide fiindcă are o bară de tracțiuni.
Și nu poartă șosete fiindcă sunt murdare cu diverse lichide.”
Nu mă întrebați de unde știu despre ei. Așa am auzit.
Iar soțul meu mi-a zis: „Nu sunt genul ăsta, dar vreau să mergem.”
Apoi mi-a zis ceva specific europenilor, ca să mă convingă să fac ceva.
Mi-a zis: „Am senzația
că americanii învață doar în școală, apoi nu mai vor.”
I-am răspuns: „Cum de îndrăznești să fii așa exact?
Bine. O să vin să ne uităm la șopârle.
Pentru că te iubesc.”
Iar el a spus:
„Ar fi distractiv dacă ne-am droga.”
Așa că am mâncat ceva special.
Acum am luat doar o bucată.
Și a fost minunat.
Trebuie să aștepți doar două ore și 17 minute.
Am fost binedispusă.
Nu mă deranja nimic, eram veselă.
Imaginați-vă că eram la volan
și ne duceam la sanctuarul de reptile din Bronx.
Nu sunt mândră de ce-am zis.
Toți sunt nervoși la volan în Bronx.
„Dă-te laoparte, javră!” „Învață să parchezi!” Iar mie…
nici nu-mi păsa.
De obicei, țipam și eu, dar acum le-am zis: „Sper să te faci bine.”
E minunat să fii drogat!
Eram liniștită. Am găsit loc de parcare.
Sau locul ne-a găsit pe noi?
Nu mă așteptam să fie un tur.
Eram cu alți oameni.
Erau cetățeni cu un aspect cam neglijent.
Mă-nțelegeți?
Genul care ar ataca Capitoliul pentru cineva.
Da. Știți ce vreau să spun.
Purtau haine de camuflaj, dar i-am văzut.
Dar nu mi-a păsat.
Eram ca Beyoncé, în Cowboy Carter. „E America tuturor.”
„Nu e Texas.”
Și a fost destul de interesant.
Am învățat un lucru fascinant despre o reptilă numită agama cu barbă.
Nu era un dragon, ci mai degrabă o șopârlă dolofană. I-am zis Lizzo.
Mie mi s-a părut amuzant, dar lumea s-a uitat ciudat.
Nu contează cum arăți.
Dar cel mai fascinant lucru e că-și poate schimba genul.
Mi-am zis: „Bun! Toți am făcut asta pentru o noapte.”
Cel puțin, eu.
Mulțumesc!
Când am intrat în sanctuarul agamei cu barbă,
și, din nou, nu sunt mândră de ce am zis,
șopârla a venit spre mine.
Și-a pus piciorușul pe geam.
Am zis: „Ia te uită!”
Lumea mi-a zis că mă place. Iar eu: „Normal, sunt zodia Leu.”
Am profitat de moment
și ne imitam unul pe altul, devenind cei mai buni prieteni.
Am stat atâta timp,
încât m-am simțit ca fata slabă din filmul Boy in the Plastic Bubble.
Vă amintiți filmul? Nimeni nu-și amintește.
Mergeți acasă și uitați-vă!
John Travolta a jucat în filmul ăsta, în anii '70.
Avea o boală autoimună,
așa că trăia în casă, într-o bulă de plastic.
Dar avea pantofi. „Unde pleci, John?”
Povestea era plină de imperfecțiuni. Nu și bula de plastic.
Mă simțeam bine și-mi spuneam: „E incredibil!”
Și-a dat ochii pe spate și mi-am zis: „Ce tare!”
Apoi șopârla mi-a zis: „Vino încoace!”
„Da?”
Și mi-a zis:
„Să nu mai pronunți numele soției mele!”
Poftim?
Nici măcar nu sunt căsătoriți!
A fost o nebunie! Iar ghidul era așa fericit.
A zis: „Ea nu face așa ceva, ea te iubește.”
Iar eu: „Sigur, dar ar trebui să folosească un pronume neutru.”
Pe bune acum…
Iar apoi am auzit o voce din rândul celor în camuflaj.
Spunea: „Ești una din persoanele alea woke?”
Eu eram puțin drogată.
Așa că i-am spus: „Ce-ai zis? Nu se aude că nu prea ai dinți.”
„Ce?”
Femeia a continuat:
„Te-am întrebat dacă ești o javră woke.”
M-am uitat la soțul meu. „A zis că sunt o javră?”
Iar el așa a procedat.
Iar eu am spus:
„Da, cucoană.
Sunt una din alea woke. Care-i treaba?”
N-am vrut s-o provoc, dar dacă te iei de mine…
Apoi a fost de nestăpânit.
„Ei-ele. Ne forțează să spunem ei-ele mereu.”
Iar eu: „Cucoană, ai zis-o deja de șapte ori.
Poți s-o faci. Tocmai ai făcut-o.
Sau nu. Cum vrei.”
I-am zis: „Dacă eu m-am căsătorit cu cineva pe care-l cheamă Gijs…
tu poți să spui ei-ele.”
Apoi a zis: „M-am săturat de faza asta de rahat,
de prostia asta trans, nonbinară.”
Așa mi-a zis.
La care eu: „Nu cred că e o fază.
Când mergi pe stradă, așa cum ești tu, o persoană nonbinară sau trans,
deși știi că cineva îți poate face rău sau omorî,
dai dovadă de curaj. Nu e o fază.”
I-am zis: „Auzi…
Sprâncenele alea tatuate ale tale…
Aia e o fază.
Și nu e una bună. Nu ai prietene?”
Iar apoi a tot continuat. Parcă eram la o televiziune conservatoare.
De-asta nu vreau să văd șopârle.
Iar ea nu se oprea. „Dar biologic…” Iar eu: „Spune pe litere.”
Apoi a continuat: „Nu am încredere în ce au între picioare.”
I-am zis: „De ce te interesează ce au între picioare?
Ai înnebunit! Dacă nu e un apropiat de-al tău, dispari!”
„Doamnă.”
Ea continua, eu încercam să-i răspund.
M-am enervat și m-am simțit ca George Jefferson.
„Încă ceva, nenorocitule!”
Ce fac?
Am venit să mă uit la șopârle.
Dar am văzut atâta ură și i-am zis că nu totul e alb sau negru.
„Există și o zonă gri, unde există iubire și umanitate.
Asta vreau să faci.
O femeie transsexuală e tot o femeie,
chiar dacă tu nu o înțelegi.
Iubește persoana aceea! E copilul cuiva!
Corpul meu n-a suportat o sarcină cu gemeni.
Am avut o mamă-surogat. Dar sunt mama lor. Înțelegi cum e cu iubirea?
Deschideți-vă mințile.”
Dar ea tot continua. Așa că i-am zis: „Nu merită să-mi pierd timpul cu tine.”
Eram puțin drogată, dar m-am trezit.
I-am zis: „Mâine o să mă îmbrac la fel. Lumea trebuie să mă vadă.”
Iar ea a țipat la mine:
„Când te gândești
că era să-ți spun că mi-a plăcut rețeta ta de cartofi dulci la cuptor!”
Vă mulțumesc pentru sprijin și pentru că azi am făcut istorie.
Sunt prima femeie care are spectacol aici,
dar sper că nu sunt ultima.
Noapte bună, tuturor!
Adică…
Nu vreau să se termine.
Am cumpărat ținuta. Nu o dau înapoi.
Bună!
Dumnezeule!
Vă iubesc!
Mulțumesc mult!
Sunteți cei mai buni.
Nu vreau să se termine!
Vă iubesc mult!
Dumnezeule!
Bine, trebuie să plec.
Nu! Mi-a căzut microfonul. Am fundul prea mare.
Aplauze pentru fata de la traducerea în limbaj mimico-gestual!
Te iubesc!
Javră, javră
Țâțe, țâțe
Javră, javră, javră și țâțe Țâțe, javră
Javră și țâțe
Te iubesc!
Mulțumesc!
Subtitrarea: Marius Sechea