Downloaded from YTS.MX
-Glöm inte att borsta tänderna. -Varför måste jag borsta tänderna?
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Vill du att dina tänder ska lossna? -Bara en av dem.
Du behöver tänderna. Jag berättar varför sen. Jag måste gå.
-Mamma ska göra herstory. -Vad är det?
Det berättar jag senare för dig. Och för resten av världen.
Är ni redo att skriva historia?
Välkomna den första kvinnan med en egen ståuppkomedispecial
i Radio City Music Hall!
Michelle Buteau!
Tack.
New York City!
Ni gör det varje gång.
Jag älskar er så mycket.
"Okej, mår hon bra?"
-Jisses. -Vi älskar dig, Michelle!
Detsamma, bitch.
Jag skulle köra motorbåten på dig, men jag är upptagen.
Jag älskar att göra det jag älskar och tjäna pengar på det.
Va? Det är fantastiskt. Och jag önskar er samma sak.
Om ni inte har gjort det än så önskar jag er det.
För det är bra. Det är bra.
En kille kontaktade mig en gång. "Jag är matlagningsproducent."
"Lägg av", sa jag, "är det ett riktigt jobb?
"Bra för dig. Skapa din egen nisch."
"Gör en matlagningsvideo med mig. Du gillar ju att laga mat."
"Det sa jag aldrig", sa jag. Det är bara min look."
"Okej."
"Jag har det perfekta receptet för dig. Sötpotatisgratäng."
"Okej", sa jag.
"Hur mycket får jag?"
Jag blev förvånad när han sa det, för det var bra fett.
"Det här var en saftig check", sa jag. "Måste jag visa mina fötter eller nåt?"
Jag har sett Euphoria. Jag vet vad barnen gör för pengar.
"Nej, företaget jag företräder älskar dig."
Jag får inte avslöja företagets namn, men jag kan säga att det rimmar
på "Tambell's Loop".
Fattade alla?
Det finns alltid en.
Jag läste inte ens receptet. Jag dök bara upp i V-ringat och läppglans.
Jag bara: "Nu slänger vi ihop en gratäng, raring."
De gav mig sötpotatisen.
"Sötpotatis är mitt smeknamn", sa jag till kameran.
"Det här är ett familjerecept", sa regissören. "Jag vet."
Jag öste på. Sen gav de mig salt och peppar. Jag bara:
Salt-N-Pepa's here Salt, Salt, Salt
Sen gav de här människorna mig, och jag kallar dem människor
för jag vet att de är nåns barn…
De gav mig 5 dl riven cheddarost.
Jag rörde inte en min.
Jag sa: "Gör vi samma recept?"
"Ja, det knyter ihop allt", sa de. "Vem har sagt det?", sa jag.
"Du måste ha i den." Och jag sa: "Ni vet att jag inte kan ta ut den sen, va?"
"Det är som att kissa i poolen, okej?"
Och de här människorna…
…gav mig sen en burk…
med Tambell's Loops…
svampsoppa.
Jag vet inte om ni nånsin har sett en nyöppnad burk…
…av Tambell's Loops…
…svampsoppa, men…
Den är tjock, okej? Jag tänkte: "Nu får vi ta i rejält.
Vi måste…få upp den till rumstemperatur."
Jag rör om i den, och det är en enda röra.
Det ser ut som om en hund precis har fått missfall.
Den där hunden bestämmer mer över sin egen kropp än jag, så vad är det?
Den där hyndan klarar sig.
Jag försöker blanda den,
och regissören säger: "Vad är det, Michelle?
Le".
Så jag satte in den här saken
i ugnen,
och sa till alla: "Kör försiktigt på vägen hem."
Regissören säger: "Vi måste äta den och prata om den." Jag sa:
"Vem har sagt det?"
Han sa: "I alla videor äter de maten och pratar om den."
"Vi behöver inte vara som dem. Vi kan vara hjältar."
Han sa: "Jag beklagar, Michelle,
men om du inte äter maten och pratar om den kan vi inte betala dig."
Så jag tog ut den ur ugnen, och bara…
När jag tog ut den ur ugnen bubblade det om den.
Det såg så personligt ut.
Jag ställde den på bänken och tänkte: "Våga vägra äta vitt."
Så jag tog den här saken…
…i min mun.
Och jag försöker verkligen tänka på
allt jag kan göra med pengarna.
Som en duktig hora.
Tack. Hör ni de som klappar? Det är hororna.
Med räkningarna.
Och han bara: "Hur känns det?"
"Som om jag är med i Fear Factor", sa jag.
"Men hur smakar det?", sa han.
"Dyrt."
Jag grät inte, men jag fällde en tår, och han sa: "Du får åka hem nu."
Så han lägger upp videon, och jag tänker: "Vem kommer att se den?"
Vem vill se en 40 sekunder lång video när jag gör sötpotatisgratäng?
Tja…
Jag glömde att det finns nåt som heter Black Twitter.
När jag såg att jag trendade tänkte jag: "Jag får skylla mig själv."
Jag glömde att sötpotatisen är helig för svarta.
Jag…får skylla mig själv.
Jag behöver en publicist. Jag ville gästa Club Shay Shay, men han var fullbokad.
Amanda Seales tänkte göra en video i tre delar om mig.
Jag fick titta på High on the Hog sju gånger till. Oh, baby!
En ljushyad får inte sabba svart kultur. Då blir jag inte inbjuden till festerna.
Men jag har aldrig haft mitt namn i 10 000 tweets, så jag tänkte:
"Hur illa kan det vara?"
Tja…
Det var en tant som skrev inlägg en gång i timmen vid samma tid, med bara versaler.
Jag bara: "Okej, konsekvent."
Hon skrev i versaler: "RING POLISEN!"
Va?
Vi behöver inte blanda in polisen.
Sen var det många som sa: "Är Michelle okej?"
"Tack så mycket", sa jag.
Jag vet inte, jag måste blicka inåt först.
Kolla hur era starka vänner mår.
Men den roligaste och mest sårande kommentar jag minns…
Nån skrev: "Satan, hon ser ut som hushållerskan i Get Out."
Nej!
Nej, nej, nej, nej!
Nej! Nej!
Nej.
Jag insåg precis hur galet det där måste låta om man inte har sett Get Out.
"Mår du bra?"
Jag är dålig på internet. Jag kan inte låta bli att bry mig. Jag stänger av helt
eller bryr mig för mycket.
Jag trodde att de svåraste samtalen med mina barn
skulle handla om rasism, att bli mobbad, sexism,
men jag inser att jag måste komma på hur man har ett bra samtal med barnen
för att få dem att definiera sitt värde utan likes och följare.
Ja, välkommen till mitt stortuttade TED Talk.
Med drömmar lika stora som axelvaddarna.
Mina barn är smarta, så förhoppningsvis går det bra.
Jag har femåriga tvillingar.
Tack.
En pojke och en flicka, tills de meddelar nåt annat. Mamma är inkluderande.
Låt oss älska och utvecklas, era…
De har så söta namn, tycker jag.
De har släktnamn, Hazel och Otis.
Så sött. Jag har örhängen med deras initialer.
Ja, hon är en "HO" för gott.
Kära nån! Rosé är så blött.
Alla vill prata med en när man har tvillingar.
Det visste jag inte.
Folk kommer fram till mig med agens och syfte.
"Är de tvillingar?" "Är du barnläkare?", säger jag.
Men oftast är det en tvilling, och de vill alltid säga det.
"Tvillingar? Jag gillar inte min tvilling. Vi fick dela födelsedagstårta."
"Det pågår ett krig", säger jag.
"Va?"
Och de står kvar. "Ja, min mamma gillar min tvilling mer."
"Jag förstår varför."
De maler på. "Nu får du sluta", säger jag. "Jag är inte snäll."
"Jag har bara en dubbelhaka."
"Jag är en skitstövel, det är bara rosévin och smör."
Att ha gikt gör en väldigt inbjudande.
Och jag insåg inte hur olika barn kan vara
trots att de har samma ingredienser. De är så olika. Ta bara Hazel. Oj.
Hazel har samma energi som en 53-årig svart kvinna på körkortsregistret.
Hon är helt vild. Hon går fram till barnen på lekplatsen
och bara: "Är det det här ni ska göra?"
Hazelnut.
De andra barnen bara: "Mrs Buteau, Hazel blickar in i min själ igen."
Vi måste bättra oss.
Herregud, hon är så kaxig. Jag vet inte var hon får det ifrån.
Okej, vet ni vad?
Jag förstår vad ni menar.
Men jag hittade inte min röst förrän i 30-årsåldern. Hon är fem.
Jag var på väg ut i kortärmat för att handla mat,
för det är fanimej allt jag gör.
Hon sa: "Mamma, ta på dig långärmat, dina armbågar ser gamla ut."
Hon har inte fel. Mina armbågar ser jävligt härjade ut. Hur?
När? Det är det ingen som säger nåt om när man är 40.
Jag ser ut att ha gjort plankan i 22 år.
Hur skulle jag veta att mina armbågar ser ut som en duvas skalle? När?
Tjejer, vad behöver jag? Ashwagandha? Vad behöver jag?
Magnesium? Armbågarna ser galna ut.
De ser ut som killen i Indiana Jones- filmen som valde fel bägare.
Tack, alla över 38. Tack.
Tack.
Jag ser er.
Herregud. Kaxiga barn, alltså.
Och de går inte och lägger sig.
De är bara uppe hela tiden.
Hon kommer ner tio på kvällen. "Mamma, vad gör du?" Jag bara:
"Gömmer min vapepenna. Vad händer?
Hur är läget?
Du har redan ätit två bananer. Vad behöver du nu?"
Herregud.
Och kaxiga barn lägger sig sent och vaknar tidigt.
Hon vaknar 05.30 varje dag.
"Gå och lägg dig igen, tjejen. Du missar inget.
Det händer ingenting just nu.
Vi bor inte på en gård.
Det här är inte militären.
Du kan gå och lägga dig igen."
Herregud.
Hazel har så mycket energi. Hon är som…
Tänk er DJ Khaled som en femårig flicka.
När hon vaknar är det typ: "God morgon, allihop!"
Allt jag gör är tvilling, tvilling, tvilling!
Hon är bäst!
Ja! DJ Donwill, allihop.
Herregud.
Jag kan inte prata med Otis som jag pratar med Hazel,
för han är så rar och lugn.
Hazel lockar fram den svarta mamman i mig,
fast som en svart mamma på Maury Povich.
Vi är på Target, och jag bara: "Kom hit, tjejen!"
"Vi köper inga fler saker. Vi köper inga… Lägg ner den!”
Hon får mig att känna mig som en arg buktalare. "Kom hit!
Lägg ner den. Jag sa inga fler saker. Vi köper vi inga fler saker!"
Jag kan inte prata med Otis så.
Otis har energin tillhörande en trött make som håller sin frus väska på Macy's.
Jag ser några av er här ikväll. Tack så mycket.
Otis är så rar. Han blinkar långsamt när han pratar. "Mamma…"
Jag kan tycka synd om honom, för han bor i ett hus
med så mycket stark, kvinnlig energi, men jag är också typ: "Varsågod".
Ni vet? "Det är den bästa sortens utbildning du inte får i skolan."
Men jag tycker synd om honom. Hans första hela mening, som treåring, var:
"Okej, allihop. Lugna ner er."
Otis!
Jag försöker lära honom att vara en stor pojke i stan.
Gå på trottoaren i New York, åka tunnelbana, tåg.
Hålla upp dörren för gamla, sån skit. Det är viktigt.
Vi stod i ett knökfullt gathörn en gång i New York, och han skriker inför alla:
"Mamma, den blinkande handen sa att vi inte får gå nu!"
"Precis, älskling."
Och främlingar runt omkring sa: "Bra jobbat, mamma."
"Bra jobbat." Och alla föräldrar vet
att när ens barn gör rätt ute bland folk, så känner man:
"Jag är en jävla ängel."
"En livs levande ängel. Vad gör ni barnlösa jävlar? Återvinner? Okej."
"Komposterar? Okej."
Vi efterlämnar den i bättre skick än förut.
Otis fattade galoppen, och var väldigt stolt.
Så han skrek: "Mamma, den vite mannen sa att vi kan gå nu!"
Herregud.
Jag kallar den här historien "Preventivmedel".
Om ni funderar på att skaffa barn, lyssna på det här först.
Otis hade en stor snorkråka i näsan.
Och han sa: "Mamma, hur får jag ut den?" "Är det en riktig fråga?"
Ni vet när ens barn säger nåt, och man bara: "Hur ska du klara dig?"
"Stoppa in fingret och gräv runt som om du letar efter ett svar."
Är jag mr Rogers, eller? Inte vet jag.
Han fick inte tag på den. Jag sa: "Otis, det här är svårt att se på."
"Ärligt talat."
Bakåtlutat huvud, jagade sig själv som en hund jagar sin svans.
Jag sa: "Det är inte så här jag vill minnas dig."
"Mamma, jag får inte tag på den." "Jag ser det."
Sa jag att vi skulle gå ombord på ett flyg?
"Mamma, jag får inte tag på den." Så jag fattade ett beslut.
Jag tog ut den åt honom.
Sen gjorde han nåt som jag aldrig sett en människokropp göra.
Han vek sig som en solstol.
Nere på golvet. Han var som…
Och sen låg han där.
Va?
Och låg ner.
Och sen skrek han:
"Mamma, jag vill ta ut min snorkråka!"
Och sen sa han: "Sätt tillbaka den!"
Och det var folk bakom mig.
Jag hade ett beslut att fatta.
Så jag satte tillbaka den.
Hälften klappar och hälften dömer, och jag ser det. Okej?
Det var så folk tittade på mig. Jag ville skrika: "Jag brukade vara cool!
Jag har snortat kokain från en kuk.
Jag vet hur komplicerade näsor kan vara, bitch.
Gå och stuva undan handbagaget nu."
Nu passar det bra att säga hej till mamma.
Hej, mamma.
Hej, Marie.
Jag måste ha varit en kaxig unge, för hon har blivit ganska benskör.
Jag fattar nu.
Jag gillar inte att klaga, men jag känner mig sliten.
Låt er inte luras av alla paljetter och tyll.
Jag är nedsliten. Om du kommer hem till mig kl. 17.30
så hittar ni mig i soffan, där jag bjuder på Viola Davis-trött.
"Jag är så trött."
Så trött.
Nu vet jag varför min mamma ser ut så där.
Min mamma ser ut som en husky i Miami, helt…
Jag vet inte om hon är törstig eller ler, det är bara…
Hon ser alltid ut som om hon både ställer frågan och svarar på den.
Nu fattar jag.
Det känns som
dörren i slutet av filmen Titanic.
Bara lite mindre flytkraft, och alla klättrar på.
Hela min familj försöker sätta sig.
Min visselpipa funkar inte, jag bara…
Jag fattar!
Jag fattar.
Jag insåg inte ens
att man kan skada sig när man tar hand om barn,
för man tänker inte på hur man rör kroppen.
Jag skadade mig genom att böja mig framåt, och inte på det sätt jag vill.
Signalhorn!
Tack.
Jag skadade mig illa en gång. Min man sa: "Jag tror att du har fått ischias."
Jag visste inte ens vad det var. Så ung var jag.
Jag trodde det var svindyr pasta.
"Du har fått ischias", sa han. "Nej, det står Penne Pomodoro på kvittot."
Så ung var jag. Klappa om ni vet vad ischias är.
Ja! Härligt med en vuxen publik.
Tack för att ni har pli på era muskler. "Jag kan inte gå ikväll."
"Min ischias spökar."
Herregud, jag har läsglasögon nu. Jag kan inte läsa menyn. Jag är hon.
"Tänd lamporna."
"Måste restauranger vara så mörka?"
Så gammal är jag.
Så jag fick ischias och gick till doktorn. Han gav mig ibuprofen för idrottare.
Jag tänkte: "Ja, jag är en idrottare, bra jobbat."
Och han gav mig en massagepistol. Vet ni vad det är?
Det visste inte jag.
"Okej, en massagepistol som hjälper mig genom dagen. Grymt."
Jag kunde inte gå ut, så jag bjöd in en vän – en snygg, svart, lesbisk tjej.
Jag kallar henne "Oraklet".
Allvetande och strålande.
Hon såg min massagepistol på bordet och sa: "Okej…"
"Tjejen, det är för min ischias", sa jag. Hon bara: "Visst."
"Tjejen, det är min massagepistol. Den innehåller ordet 'pistol'."
Och hon sa: "Det beror på vart man pekar den."
Jag sa "Tjejen…"
"Vadå?", sa hon.
"Tjejen, sluta", sa jag.
"Vadå?", sa hon.
Jag såg på henne och sa: "Tjejen…"
"…gillar du att ge fittan stryk så där?"
Jag sa "Tjejen…"
"…gillar du att ge fittan stryk så där?"
"Jag visste inte att du gillar att ge fittan stryk. Du är så tystlåten."
"Du läser ju ut en bok på två veckor.
Du ger för mycket dricks på Starbucks.
Du parkerar långt bort från ingången för att nå ditt stegmål.
Jag visste inte att du gillade att ge din fitta stryk."
Hon sa: "Ja, tjejen."
"Jag lägger en förmögenhet på att hitta rätt massagepistol.
Och jag sa: "Tjejen!"
"Min hjärna smälter.
Ärligt talat? På riktigt?
Du borde låta nån slå lite på din fitta."
"Inget galet, låt bara nån slå lite på din fitta."
"Inget galet, bara ett par råsopar i fittan."
"Knack, knack." "Vem där?" "Det är min fitta. Mjauaj!"
"Det är allt."
Hon sa: "Fan heller. Är man cool har man massagepistol."
"Vad tusan är det här? Lesbiska versionen av Shark Tank?"
"Har du slogans också?"
Jag visste inte att hon ville få stryk på fittan.
Man tror att man känner nån.
Får jag bara sammanfatta det som hände nu?
Jag berättade en sann historia om min vackra svarta, lesbiska vän.
Och lite våld mot en fitta.
Inget galet, bara en lite klick.
För det mesta skrattade vi åt det. Några dömde. Några var nyfikna.
Ni ser inte det jag ser.
Men jag säger bara att det kan göras. Vi kan dra skämt och berätta historier
utan att smutskasta en hel grupp.
Det går. Vi kan göra det roligt. Vi måste bara jobba på det.
Så om ni stöter på Dave Chappelle, kan ni berätta det för honom?
Jag tror inte att han vet det.
Men vi stöter nog inte på Dave. för han är bäst. Han är ju bara bäst,
när det gäller påhopp på transpersoner. Dave…
Det är inte roligt. Det är farligt.
Gör det roligt.
Det är allt.
Jag fattar inte hur nån kan tjäna miljontals dollar
på att få folk att känna sig otrygga. Det är så galet. Verkligen.
Jag manifesterar den skiten ikväll. Jag har tagit över Radio City Music Hall,
och ni ska veta att jag vill tjäna miljontals dollar
på att få folk att känna sig trygga, sedda, säkra, hörda och underhållna.
Underhållna! Underhållning.
Vad gör vi här? Det är mitt mål.
Förr var mitt mål att hitta min navel sittandes, men det är inte realistiskt.
Man måste vara lite realistisk.
Ställ upp några mål.
Jag fattar inte varför folk inte gör det längre.
Säg att du ska göra nåt, och gör det.
Det är allt.
Som en del av mina vänner, som typ har fastnat.
De dejtar alltid fel person. Och det beteendet genomsyrar allt.
Om ni är här ikväll, och dejtar nån som inte är bra för er,
särskilt damerna – gör inte det längre.
Gå härifrån ikväll och avfölj den jäveln. Det är energi du inte har.
Okej? Jag är ingen kiropraktor, men ni kommer inte alltid vara blöta.
Herregud!
Men det är en resa. Man måste verkligen hitta den rätta.
Jag har knullat många grodor.
Det var typ en grodfarm.
Jag är så glad att jag hittade rätt.
Det är så fint.
Jättefint. Och när folk träffar mig och min man säger de:
"Oj, ni gillar verkligen varandra." "Det ska man."
Varför vara med nån man inte gillar? Sånt har man familjen till.
Hallå? Men jag tror också att det är viktigt att
prata om både det som är bra och det som är dåligt.
Min make och jag hade det definitivt som svårast under pandemin.
Jag insåg inte hur sociala vi var tills vi var tillsammans hela…jävla tiden.
Jag gick in i ett annat rum, han följde efter. Jag bara: "Vad händer?"
"Vad händer?"
Hans historier var hemska.
"Vad händer?", sa jag. "Vi har inga rena skedar."
"Kul historia".
Det var en jobbig tid.
Jag började använda en ton mot honom som jag aldrig använt mot nån förut.
Den där tonen man använder när Alexa inte spelar rätt låt.
Känner ni till den?
Jag bara: "Nej, jag sa…"
Va?
Varför säger jag så till honom? Jag älskar ju honom.
Prata om det dåliga också. Det är så man kommer över det.
Ärligt talat, det jag älskar med mig och min man
är att vi är riktiga partners. Vi firar varandras vinster.
Om du är med nån som är svartsjuk på dig
så förstår de inte din makt, för de har inte hittat sin än.
Kära nån. Se på mig i mina axelvaddar.
Sprider visdomsord. Var är donationskorgen? Kom igen.
Vi firar en massa skit.
Jag firar de små sakerna. Annars har man inget att fira.
Jag öppnar en flaska skumpa en onsdag för att jag betalade en parkeringsbot.
Det är så jag lever.
Det är så jag gör.
Herregud.
Och min man ordnade en fest bara för mig under pandemin.
Vi fick reda på att Lenny Kravitz följde mig på Instagram.
Va?
Galet. Serpentiner och ballonger överallt.
Min man låg på soffbordet och bara: "American Woman!"
Jag bara: "Jag suger av dig direkt."
Vi gläds med varandra.
Men Lenny Kravitz fortsatte gilla mina inlägg.
Och min man sa: "Måste jag oroa mig för Lenny Kravitz?"
Jag sa: "Ja, det måste du."
"Ja, det måste du."
"Diska skedarna nu, älskling. Vi har visst inga rena skedar."
Bitch.
Min man gillar verkligen att fixa saker just nu.
"Vi fixar nåt ihop", sa han. "Det är bra för mig."
"Fixa det, du. Berätta, så lyssnar jag."
Visste ni att han kom hem med en stol från sopcontainern?
"Vem är den till?"
"Jag tänkte att vi kunde fixa den." "Nej, tack", sa jag.
"Jag vill fixa nåt med dig", sa han. "Vad sägs om väljarförtryck?", sa jag.
"Kan vi göra det?"
Men vi gillar att ha kul.
Han är bra på att vara hög.
Det spelar ingen roll hur lite han tar. Han bara: "Det är lugnt.
Behöver du hjälp? Låt mig hjälpa dig med väskorna."
Han är så cool.
Inget stör honom. "Nej, det är lugnt." Jag bara: "Va?"
Jag är inte bra på att vara hög. Jag vill vara bra på det.
Det är jag inte. Jag vill…
Jag vill vara en större modell av Erykah Badu, men…
Jag är snarare en större modell av pundare.
Alltså, om ni ser mig hög ute på gatan,
så säger jag: "Visste du att jag är hög? Är mina ögon röda?
Förlåt, men jag är hög."
"Är det spelkväll? Vad ska vi göra? Vika tvätt? Städa kylen? Armhävningar?
Vad ska vi göra? Jag är hög!"
Det är ingen attraktiv look.
Min man och jag hade en dejtkväll. Jag hade biljetter till Knicks-matchen.
Det är ett basketlag.
Det stämmer, raring. Vi hade platser nere vid planen.
Han var så uppspelt. Jag sa: "Det är bra för mig."
"Jag vet inget om basket."
"Det blir jättekul", sa han. Jag sa: "Du borde gå med nån."
"Nej, det är vår dejtkväll. Vi borde gå."
"Jag antar det", sa jag.
"Det vore kul om vi var höga", sa han.
"Okej", sa jag.
Jag fick lite cannabisgodis.
Inget… Inget galet.
Jag kände ingenting efter 40 minuter, så jag sa: "Kan jag få lite mer?"
Alla vet utom jag!
Det fanns inga instruktioner på förpackningen.
Nu ska ni få höra. Vi kom till matchen.
Jag höll i min stol med båda händerna.
Jag vet inte om ni nånsin har sett en drake med fräknar och stort hår.
Det var jag.
Jag visste inte om jag pratade högt för mig själv,
eller om det var en inre röst.
Men hon var helt väck.
Jag bara: "Oj, oj, oj!"
Jag bara:
Fjäril upp i skyn
Är så hög, ja fy
Var nu klok
Läs en bok
En läsregnbåge
Ja!
Kära nån.
Det var så skönt.
Sen började matchen.
Då kom paranoian.
Presentatören var så…högljudd.
Jag var skakad, det var som i Cloverfield. Jag tänkte…
"Vi måste dra". Han bara…
Sen kom spelarna ut, och jag bara: "Vi är inte säkra här."
De var så långa.
Det var bara
adamsäpplen och knäskålar.
Sigourney Weaver som en Avatar.
"Nej", sa jag.
"Nej, tack."
Sen försökte jag få min mans uppmärksamhet. "Älskling".
"Älskling".
"Älskling"…
"Vad är det? Varför viskar du?"
"För att spelarna kan höra mig."
Jag sa: "Vi måste gå."
"Det har gått åtta minuter", sa han.
"Jag är ledsen, men vi måste gå", sa jag.
"Jag är väldigt hög."
Och nu till varför jag älskar min man. "Det är okej, baby. Njut bara."
"Njut av trippen.
Rid på vågen.
Smaka på regnbågen."
"Fokusera på nåt,
och bara gilla det. Okej"?
Bara positiva vibbar. "Ingen kan höra dig", sa han.
"Längre".
Så jag såg faktiskt en bil i hörnet av planen.
Och den här bilen var så vacker. Lamporna var på.
Den snurrade liksom runt.
Och jag tänkte: "Det där var fint.
Jag undrar vem som får den.
Var bor de? Vad får de för liv?
Ska de ha julgranen på taket?"
Jag frågade min man: "När får vi veta vem som vinner bilen?"
"Va?", sa han.
"När får vi veta
vem som vinner bilen?"
Han bara: "Älskling, ingen vinner den." "Va?", sa jag.
"Det är reklam, det här är inget tävlingsprogram på tv."
Sen började jag gråta.
"Livet är inte rättvist."
Och då sa han: "Älskling, vi borde gå."
Jag sa: "Vi borde gå."
Men så fort vi var överens om att vi skulle gå
kom jag på kändiskameran.
Jag visste inte vad jag skulle göra, så det blev talangtävling i sjuan. Va?
Höj volymen!
Stäng av.
Kör!
Stäng av!
Kör!
Herregud.
Jag är…
Jag var en dominikansk Forrest Gump.
Jag bacahata-dansade från matchen.
Mitt flykt- eller kamprespons kickade in.
Så…angående den historien.
Det var vår allra sista dejtkväll.
Och det är okej, jag är…
Jag är en mamma, en arbetarbrud. Jag är bara trött.
När jag börjar låta som Viola Davis…
Ge mig rosévin och bädda ner mig.
Min man och jag har börjat med dejter på dagtid.
Är nån här så gammal?
Ansvarsfull vuxen.
Hörni, dagdejter är fantastiska.
Det är precis som det låter, en dejt på dagen.
Man går till restaurangen man inte kommer in på en lördagskväll.
De har en fastpris-meny – man får smaka allt för 45 dollar.
Vi dricker lite vin.
Går hem på eftermiddagen, snurrar runt lite på kuken.
Tar en dusch, hämtar ungarna från skolan med ett gott humör!
Ursäkta, brukar ni lukta nyknullade när ni hämtar ungarna?
Okej.
Han överraskade mig med en dagdejt, och…
Ja, han är vit, men… Jag vill inte säga att det handlar om etnicitet,
men det här är det vitaste jag har hört.
Vilka längst fram här är vita? Tack så mycket.
Vad heter du?
-Pearl. -Pearl?
Kom igen.
Pearl?
Det vitaste och äldsta namnet som finns.
Jag älskar din mormor.
Okej, Pearl.
Säg om det här är vitt som fan.
Och du måste säga: "Det är vitt som fan." Okej?
Min man kom hem och sa: "Jag har två biljetter
till ett reptilreservat."
Pearl.
-Det är vitt som fan. -Vitt som fan. Tack.
Jag sa till honom, "Baby,
jag kan inte gå till ett reptilreservat.
Det är ju galet."
"Vi måste, biljetterna var billiga." "Betalade du för dem?", sa jag.
"De borde betala oss."
Jag sa: "Är du reptilkillen? Är jag gift med reptilkillen?"
"Vad är reptilkillen?", sa han. "Känner du inte till reptilkillen?"
"Det är killen vars bästa vänner är hans ödlor.
Han bor med sin mamma lite för länge.
Han har inget täcke, bara ett dammigt lakan. Jävla monster.
Favoritfilm: Scarface. Han har affischen. Ingen ram, bara häftstift? Blä!"
"Han fick sparken från Jiffy Lube
och har en chinsstång, så att dörren aldrig stängs."
"Han har aldrig strumpor på sig. De ligger helt stela på golvet."
Fråga inte hur jag känner reptilkillen. Det här är vad jag har hört.
Min man bara: "Jag är inte reptilkillen, men jag vill verkligen gå."
Sen gjorde han nåt typiskt europeiskt som han vet funkar på mig.
"Det känns som om
amerikaner inte vill lära sig saker efter skoltiden."
Jag bara: "Hur vågar du vara så mitt i prick?"
"Okej, jag tittar på ödlor med dig.
För att jag älskar dig."
Och han sa: "Vet du,
det kan bli kul om vi är lite höga."
Så jag åt en cannabisgodis.
Bara en den här gången.
Och det var underbart.
Man behöver bara vänta två timmar och 17 minuter.
Det var toppen. Jag var på gott humör. Inget störde mig. Jag kände mig glad.
Jag körde oss till reptilreservatet i Bronx
i min minibuss. Jag är inte stolt över den meningen.
I Bronx är alla trafikanter galna.
"Flytta på dig, din subba." "Lär dig att parkera."
Och jag brydde mig inte ens…
Jag brukar skrika tillbaka, men jag bara: "Hoppas du mår bättre snart."
Jag bara: "Att vara hög är underbart."
Allt stämde. Jag hittade parkeringsplats.
Eller hittade den oss?
Jag visste inte att det var en rundtur.
Vi var med andra människor.
Folk som
går barfota i mataffären.
Ni vet?
Tredje generationens vitt slödder.
Ja, ni fattar.
Mycket kamouflagekläder. "Men jag ser er ändå."
Men det kvittade.
Det var som Cowboy Carter. "Det här är allas Amerika."
"Det här är inte Texas."
Och det var ganska intressant.
Det mest fascinerande jag lärde mig om var en ödla som kallades "skäggiga draken".
Det var inte en drake, utan mer som en fet ödla. Jag kallade den Lizzo.
Jag tyckte att det var roligt. Folk reagerade lite blandat.
Jag försöker bara vara kroppspositiv.
Det fascinerande med skäggdraken är att den faktiskt kan byta kön.
Jag bara: "Okej, så har väl alla känt nån kväll."
Det har jag i alla fall.
Tack.
Och när vi kom in i skäggdrakens boning, nåt jag aldrig trodde att jag skulle säga,
så kom den fram till mig. Jag bara: "Okej."
Den satte sin lilla tass mot fönstret.
"Nu jäklar", tänkte jag.
"Den gillar dig", sa folk. "Lejon har bra energi", sa jag.
Vi var bara i ögonblicket.
Vi härmade varandra, blev bästa vänner.
Jag var där så länge att jag kände mig som den vita tjejen i John Travolta-filmen
Boy in the Plastic Bubble.
Minns ni den? Ingen minns den filmen.
Gå hem och kolla in den.
På 70-talet gjorde John Travolta filmen Boy in the Plastic Bubble.
Han har en autoimmun sjukdom och måste leva i en plastbubbla.
Men han har skor på sig. "Vart ska du, John?"
"Vart?" Många hål i den historien. Inte i plastbubblan. Hur som helst…
Så vi bondar verkligen. "Herregud, det här är fantastiskt."
Dess ögon började vändas inåt. Jag bara: "Okej, glöm det."
Då sa ödlan: "Kom hit."
"Ja"?
Och den sa:
"Ta inte min frus namn i din jävla mun."
Va?
De är inte ens gifta!
Det var helgalet, och guiden var så glad.
"Hon gör aldrig det här. Hon litar på dig, hon älskar dig."
"Det gör hon verkligen,
men ärligt talat får jag mest hen-vibbar just nu."
Jag är bara uppriktig.
Sen hörde jag en röst från kamouflageflocken.
Nån sa:
"Tillhör du PK-eliten?"
Och jag är lite hög.
Så jag säger:
"Ursäkta? Jag hörde dig inte genom dina fyra tänder."
"Va"?
Och hon sa:
"Jag frågade om du var en PK-subba."
Jag tittade jag på min man och sa: "Kallade hon mig för subba?"
Och han bara…
Så jag sa:
"Ja, 'I, Tonya'."
"Jag är en sån PK-typ. Läget?"
Jag försökte inte provocera henne, men starta för fan inget då.
Sen började hon raljera.
"Hen hit och hen dit. De försöker få oss att säga 'hen' hela tiden."
Jag bara: "Du sa det typ sju gånger.
Du sa det precis, och det gick bra. Eller skit i det.
Om jag kan vara gift med nån som heter Gijs…
…så kan du säga 'hen'."
Och sen sa hon: "Jag är så trött på den här skitfasen,
den här icke-binära, trans-skit-fasen."
Så sa hon till mig. Jag bara:
"Det är nog inte en fas.
Att gå nerför gatan och leva sin egen sanning
som icke-binär eller transperson,
medan man vet att nån kan vilja skada dig eller döda dig
är inte en fas, det är mod."
Jag sa: "Yo. De där tatuerade ögonbrynen i ditt ansikte?
Det är en fas.
Och ingen bra sådan. Har du inga vänner?"
Men hon bara fortsatte. "Är jag med i Fox News?
"Är hon en lågbudget Laura Ingraham? Va?"
Fattar ni varför jag inte vill titta på ödlor?
Hon bara fortsatte. "Men biologi…"
"Stava det", sa jag.
Hon sa: "Jag litar inte på vad de har mellan benen."
"Varför bryr du dig om vad nån har mellan benen?
Du låter galen. Om du inte försörjer, knullar eller betalar, dra åt helvete."
"Ma'am."
Hon malde bara på, och jag försökte svara henne.
Ett tag kände jag mig som en stortuttad George Jefferson.
"Och en sak till, din jävel!"
Vad gör jag?
Jag går i bekväma skor för att se en ödla.
Det var så mycket hat, och jag sa: "Du ser allt i svart och vitt.
Du måste leva i gråzonerna, där kärleken och mänskligheten finns."
"Det behöver jag från dig."
"En transkvinna är inte mindre kvinna, även om du inte förstår det. Okej?
Älska bara den personen. Det är nåns barn."
"Jag har tvillingar, men min kropp kunde inte bära dem."
"Vi hade en surrogatmamma. Jag är ändå deras mamma. Vet du hur kärlek fungerar?
Öppna ditt sinne."
Men hon fortsatte ändå. Till slut sa jag: "Vet du vad?
Jag är för söt för det här samtalet.
Jag var lite hög, nu är jag lite nykter. Det är okej.
Jag ska ha på mig det här imorgon, fler måste få se det." Sen gick jag.
Sen skrek hon åt mig. "Och vet du vad?
Jag tänkte säga att jag älskar ditt recept på sötpotatisgratäng!"
Tack för att ni stöttar mig och är en del av historien ikväll.
Jag må vara den första kvinnan med en komedispecial här,
men det är fan bäst att jag inte är den sista!
God natt, allihop!
Jag menar…
Jag vill inte att det ska ta slut.
Jag köpte dräkten. Jag får behålla den.
Hej!
Herregud!
Jag älskar er.
Tack så mycket.
Ni är så jävla bäst.
Jag vill inte att det ska ta slut!
Jag älskar er!
Herregud.
Okej, jag måste gå.
Åh nej! Micken ramlade av. För stor rumpa.
En applåd för tjejen här borta. Jag älskar dig.
Bitch, bitch, bitch, bitch
Tuttar, tuttar, tuttar, tuttar
Bitch, bitch, bitch och tuttar Bitch och tuttar och tuttar och bitch
Tuttar och bröst och bröst och tuttar
Jag älskar dig.
Tack.
Undertexter: Mattias R. Andersson