Downloaded from YTS.MX
Не забувай чистити зуби.
А навіщо?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Хочеш, аби випали?
Лише один.
Зуби тобі потрібні. Скажу, нащо пізніше. Мушу бігти.
-Мамі ще творити її історію. -Яку?
Розкажу пізніше. Як і решті світу.
Ви готові творити історію?
Вітайте першу жінку, яка проводить свій стендап
у «Радіо-Сіті М'юзик-Холі»!
Мішель Буто!
Дякую.
Нью-Йорк!
Завжди мене розчулюєте.
Я неймовірно вас люблю.
«З нею все гаразд?»
Боже.
Ми любимо тебе, Мішель!
І я тебе, відьмо.
Я би притиснула тебе до грудей, але маю справи.
Я люблю займатися цікавими речами й заробляти гроші.
Що?
Це неймовірно. Вам теж цього бажаю.
Якщо не робили ще так, то щиро вам цього бажаю.
Бо це чудово. Чудово.
Якось написав мені один чувак. Каже: «Я продюсер кулінарних шоу».
Я сказала: «Круто, це справжня робота?
Молодець. Успіхів».
Він сказав: «Я б зняв кулінарне відео. Ти ж любиш готувати».
Кажу: «Це не так. Просто вигляд такий».
«Гаразд».
Він сказав: «Маю крутий рецепт запіканки із батату».
Я кажу: «Гаразд.
Скільки я отримаю?»
І він здивував мене, адже сума була немаленька.
Я сказала: «Непогана сума.
Мені треба показувати свої ноги?»
Я бачила «Ейфорію», я знаю, що діти роблять за гроші.
Він сказав: «Ні, просто спонсор тебе любить».
І я не можу сказати назву спонсора,
але можу сказати, із чим вона римується.
З «Тембелл Гуп».
Усі зрозуміли?
Завжди є тугодуми.
Я не читала рецепт.
Я просто прийшла вчасно у светрі й напомаджена.
Я така: «Зробімо запіканку, котику».
Мені дали батат.
Я сказала: «Солодка картопелька — це мій псевдонім».
Режисер каже: «Це сімейний рецепт». Кажу: «Знаю».
Входжу в роль. Мені дали сіль і перець.
Я така: «Танцювали сіль із перцем».
Тоді ці люди, казатиму люди,
бо знаю, що це чиїсь діти,
передали мені дві склянки натертого сиру чедер.
У мене був такий самий вираз обличчя.
Питаю: «Ми точно одну страву готуємо?»
Сказали: «Так, він усе скріплює».
Питаю: «Хто це сказав?»
Кажуть: «Треба додати».
Відповідаю: «Слухайте, коли додам, уже не заберу.
Це як напісяти в басейні».
Тоді ці люди…
дали мені
банку
грибного супу
від «Тембеллс Гупа».
Не знаю, чи бачили ви
банку свіжого
грибного супу
від «Тембеллс Гупа».
Усе щільно спресовано.
Я така: «Треба трохи попітніти.
Його би підігріти».
Я його змішую, а там незрозуміло що.
Усе було схоже на викидень собаки.
І ця собака може вільніше розпоряджатися своїм тілом, ніж я.
Сучка переживе.
Тож я намагаюся усе змішати
і режисер питає: «Що таке, Мішель?
Усміхнися».
Тож ставлю я цю штукенцію
в духовку
й кажу всім: «Гаразд. На цьому все. Бувайте».
Режисер каже: «Запіканку потрібно ще з'їсти».
Я спитала:
«Хто це сказав?»
Він сказав: «У всіх таких відео їжу їдять і обговорюють».
Я сказала: «Не варто їх мавпувати».
Він сказав: «Мені дуже шкода, Мішель.
Але як не з'їси й не обговориш усе, ми тобі не заплатимо. Такий контракт».
Тож я дістала її з духовки й така…
Коли я дістала її, вона кипіла.
Я сприйняла це особисто.
Я поклала її на стіл. Ця запіканка уособлювала тягар білої людини.
Я засунула цю штуку
собі до рота.
І намагалася думати,
на що витрачу гроші.
Як та повія.
Дякую. Чули, як вони плескали? Це повії.
З купюрами.
І він питає: «Як ти почуваєшся?»
Я кажу: «Наче в серії "Фактора страху"».
А він каже: «Гаразд, як на смак?» Я кажу: «Дорого».
Я не плакала, але скупу сльозу пустила,
а він такий: «Можеш іти додому».
Він опублікував відео,
а я питаю: «Хто це дивитиметься?»
Хто дивитиметься 40-секундне відео того, як я роблю запіканку з бататом.
Ну…
Я забула, що існує так званий «темношкірий твіттер».
І це моя помилка. Щойно я побачила себе в трендах,
я така: «Помилка».
Я забула, що батат дуже важливий для темношкірих.
Це була помилка.
Потрібен піар-агент, тур з вибаченнями, подкаст «Клаб Шей-Шей».
Місць не було.
Аманда Сілс хотіла зробити про мене відео з трьома частинами.
Довелося сім разів передивитися «Левову частку».
Лишенько!
Світлошкірим не можна лізти в цю культуру. Мене не запросять не фестивалі.
Також я ніколи не бачила понад 10 000 твітів із моїм іменем.
«Наскільки все погано?»
Ну,
була одна тітонька,
яка щогодини публікувала твіти великими літерами.
Я така: «Як годинник».
Великими літерами вона писала: «ВИКЛИКАЙТЕ КОПІВ!»
Що?
Не треба викликати поліцію.
Багато хто питав: «З Мішель усе гаразд?»
Я відповідала: «Щиро дякую».
Не знаю, потрібно зробити пару візитів.
Заїхати до впливових друзів.
Але найсмішніший і найболючіший коментар звучав так:
«Чорт забирай.
Вона схожа на економку з "Пастки"».
Ні!
Ні.
Я щойно зрозуміла наскільки це дивно,
якщо ви не бачили «Пастки».
З головою все добре?
Мені не можна в інтернет. Не вмію не зважати.
Я або ізолююся, або надто непокоюся.
Я думала, що з дітьми мені найважче
буде говорити
про расизм, цькування,
сексизм, але мушу розібратися,
як правильно говорити з дітьми про те,
як знати собі ціну без уподобайок і підписників.
Так, вітаю на моєму цицькастому TED-покдасті, засранці.
Із мріями, великими, як її наплічники.
Мої діти такі розумні. Сподіваюся все пройде легко.
У мене малі близнюки.
Дякую.
У мене хлопчик і дівчинка, але якщо буде навпаки, я підтримаю.
Любімо й розвиваймося…
У них наймиліші імена.
Ми назвали їх Гейзел і Отіс.
Так мило. Ношу сережки з їхніми ініціалами.
Моя громадська організація.
Боже мій. Склянка з рожевим вином така волога.
Я не очікувала, що коли в тебе близнюки, усі хотітимуть поговорити.
Люди підходять до мене з твердим наміром поговорити.
Питають: «Вони близнюки?» Я питаю: «Ви педіатр?»
Але зазвичай поговорити підходить близнюк,
який хоче сказати, що він теж близнюк. «Близнюки? Я теж.
Не люблю свого. У нас торт на двох».
Я кажу: «Тут війна йде».
«Що?»
І вони кажуть: «Моя мама більше любить іншого близнюка». Кажу: «Я її розумію».
І такі продовжують говорити. Я кажу: «Годі.
Я не дружня. Просто маю два підборіддя.
Я ще та негідниця. У мені тече вино й масло. От і все».
Це дає вам товариський вигляд. Товариська подагра.
І я не знала, що однакові діти
можуть так відрізнятися. Вони такі різні. От Гейзел. Овва.
У неї енергетика 53-річної жінки з департаменту транспортних засобів.
Вона дика. Приходить на ігровий майданчик і питає:
«Хіба вам так можна?»
Божевільна.
Діти підходять до мене: «Пані Буто, Гейзел знову дивиться мені в душу».
Потрібно щось змінювати.
Боже. Вона нахабна.
Не знаю, звідки це взялося.
Знаєте що?
Я розумію, про що ви.
Однак я себе знайшла десь у тридцять. А їй п'ять років.
Якось я пішла в кофті з короткими рукавами купити чогось поїсти,
бо я лише цим, бляха, і займаюся.
І вона сказала: «Мамо, тобі потрібні рукави. У тебе лікті старі».
Але вона не помиляється. Мої лікті — як будинок з привидами. Чому?
Коли це сталося? Сорокарічним таке зазвичай не кажуть.
Я наче в планці 22 роки стояла.
Звідки мені знати, що мої лікті схожі на макітру голуба.
Коли це сталося?
Дівчата, що мені потрібно? Листки вітанії?
Що мені потрібно?
Магній? Мої лікті жахливі.
Вони схожі на хлопця, який у фільмі про Індіану Джонса обрав не ту чашу.
Дякую всім, кому за 38. Дякую.
Дякую.
Я вас бачу.
Боже,
нахабні діти.
Вони не лягають спати.
Вони весь час не сплять.
Спускається донька о 22:00. «Мамо, чим займаєшся?» Кажу:
«Ховаю свій вейп. А що?
Що таке?
Ти вже з'їла два банани. Що тобі ще потрібно?»
Боже.
Нахабні діти лягають пізно й устають рано.
О 5:30 вона вже не спить. І так щодня.
Кажу їй: «Лягай ще поспи»
Ти нічого не пропустиш.
Зараз нічого не відбувається.
Ми не на фермі живемо.
Ти не в армії.
Можеш іти спати».
Боже мій.
Гейзел така енергійна. Вона наче…
Уявіть діджея Халеда п'ятирічною дівчинкою.
Вона прокидається зранку й кричить: «Доброго ранку всім!»
Я близнючка, близнючка, близнючка!
Вона найкраща!
Так! Народ, діджей Давнгіл.
Боже мій.
З Отісом не поговориш, як із Гейзел.
Він такий милий і тихий.
Гейзел будить у мені темношкіру маму,
але як у «Шоу Морі Повіча».
Коли ми в супермаркеті, я кажу:
«Іди сюди, доню.
Ми більше нічого не купуватимемо. Ану поклади!»
Я наче зла чревомовиця. Я така: «Ану йди сюди!
Поклади. Я сказала, що ми більше нічого не купуємо».
З Отісом я так не можу.
Отіс як утомлений чоловік, що тримає гаманець дружини в торговому центрі.
Бачу деяких таких. Дякую, що прийшли.
Отіс такий милий. Він навіть кліпає повільно.
Він такий: «Мамо».
Іноді мені його шкода, адже він росте в будинку
з дуже сильною жіночою енергетикою, але я думаю, що це й добре.
Розумієте? Такого вас не навчать у школі.
Але іноді його шкода,
бо перше речення він сказав у три роки. Ним було:
«Гаразд, народ. Спокійно».
Отісе!
Я намагаюся навчити його бути міським чоловіком.
Ходити тротуаром Нью-Йорка, їздити в метро, на потязі.
Притримувати двері старшим і все таке. Це важливо.
Якось ми були в залюдненому куточку Нью-Йорка,
і він перед усіма закричав:
«Мамо, миготлива рука каже, що йти ще не можна!»
Кажу: «Вірно, синку».
А незнайомці такі: «Молодець, мамо.
Молодець». І батьки знають,
якщо ваша дитина робить щось правильне на людях,
то ви клятий янгол.
«Я жива янголиця. Чим займаються бездітні кретини? Переробкою? Ага.
Гаразд».
Компостуванням? Гаразд».
Ми лишаємо вам краще покоління.
Тоді Отіс зловив хвилю, він пишався вчинком.
І закричав: «Мамо, білий чоловік сказав, що можна йти!»
Боже мій.
Ця історія називається «Контрацепція».
Бо якщо задумувалися завести дитину, то послухайте й подумайте.
В Отіса в носі була велика коза.
І він каже: «Мамо, як її витягнути?»
Питаю: «Серйозно?» Коли ваша дитина щось питає,
ви дуже непокоїтеся.
Я така: «Засунь туди палець і покрути, наче шукаєш щось».
Я вам що, Фред Роджерс? Я не знаю.
У нього не виходило її витягнути. Я така: «На це важко дивитися.
Скажу чесно».
Він відкинув голову.
Ловив себе, наче пес свого хвоста.
Я кажу: «Я не таким хочу тебе запам'ятати».
А він: «Мамо, не можу дістати». Я кажу: «Бачу».
Також варто згадати, що ми сідали в літак.
Він сказав: «Мамо, не можу дістати».
Тож я прийняла рішення.
Я дістала її.
Тоді він зробив небачений ще мною рух.
Він згорнувся, як шезлонг.
Склався на підлозі. Він такий…
І ліг.
Що?
І просто ліг.
І закричав:
«Мамо, я хочу назад свою козу!»
І каже: «Засунь назад».
За мною стояли люди.
І я мала прийняти рішення.
Тож засунула її назад.
Половина плескає, половина засуджує. Я добре бачу. Чуєте?
Так і тоді було.
Я хотіла крикнути: «Колись я була крутою!
Я була крутою. Я нюхала кокаїн із члена,
я, бляха, знаю, якими складними бувають носи.
Кладіть свої речі».
Зараз гарний час привітатися з мамою.
Привіт, мамо.
Привіт, Марі.
Боже, я, певно, теж була нахабною,
бо здається, що вона значно стійкіша.
Гадаю, я вже розумію.
Я не люблю скаржитися,
але я почуваюся виснаженою.
Не ведіться на блискітки й тюль.
Я виснажена. Якщо ви завітаєте до мене,
щодня о 17:30
я розвалююсь на дивані, наче втомлена Віола Девіс.
«Я так втомилася».
Так втомилася.
Тепер я знаю, чому моя мама така.
Моя мама нагадує хаскі в Маямі.
Незрозуміло, вона спрагла чи посміхається.
Здається, наче вона ставить запитання й одразу відповідає.
Тепер я розумію.
Я почуваюся,
як двері в кінці «Титаніку».
Мені важче триматися на плаву,
ще й усі лізуть на мене.
Уся родина хоче сісти на мене.
А мій свисток не робить. Я така…
Я розумію!
Я розумію.
Раніше не розуміла,
що коли дбаєш про дітей, можна поранитися,
адже ти забуваєш, як рухаєшся.
І я постійно роблю собі боляче, адже нахиляюся не так, як хотілося б.
Сигнал!
Дякую.
Якось я сильно поранилася.
Чоловік каже: «Здається, у тебе ішіас».
Я і не знала, що це. Настільки була молодою.
Думала, це якась дорога паста.
Він каже: «У тебе ішіас».
Я кажу: «Ні, це помідорна паста».
Настільки була молодою. Покричіть ті, хто знає, що таке ішіас.
Так! Люблю дорослу публіку.
Дякую, що перевіряєте свої м'язи. «Я сьогодні не прийду.
Ішіас дає про себе знати».
Боже, я тепер окуляри ношу. Я надписи в меню не бачу. Я одна з тих.
«Увімкніть світло.
Чому в ресторанах так темно?»
Настільки я стара.
Боже, ішіас турбував мене, і я пішла до лікаря.
Він приписав спортсменську дозу ібупрофену. Я така: «Так, я спортсменка».
І він дав мені «Тераґан». Ви знаєте, що це?
Чудово. Я не знала.
Я сказала: «Гаразд, пістолет-масажер, який допомагатиме мені.
Давайте».
Я не могла нікуди ходити,
тож покликала свою подругу — чудову темношкіру лесбійку.
Називаю її «Піфія».
Вона і швець, і жнець.
Вона побачила на столі той масажер і каже: «Гаразд».
Я кажу: «Подруго, це для мого ішіасу». А вона: «Як скажеш».
Кажу: «Це мій "Тераґан".
Він навіть нагадує пістолет.
Вона каже: «Залежить, куди направиш».
Кажу: «Подруго». Вона каже: «Що?»
Я сказала: «Подруго, припини».
Вона така: «Що?»
Я поглянула на неї і кажу: «Подруго.
Ти свою кицьку так лупцюєш?»
Кажу: «Подруго.
Ти свою кицьку так лупцюєш?
Я і не знала, що ти любиш так лупцювати свою кицьку, ти така тиха».
Я сказала: «Боже. Ти за два тижні книжку дочитуєш.
Завжди лишаєш чайові в "Старбаксі".
Завжди паркуєшся так далеко від виходу, аби більше гуляти.
Я не знала, що ти любиш так катувати свою кицьку».
Вона сказала: «Так, подруго.
Я витрачаю стільки грошей на ці масажери, шукаю кращий».
Я кажу: «Подруго!
У мене мозок плавиться».
Питаю: «Чесно? Це правда?
Заведи собі когось, хто трохи поб'є її.
Нічого такого, просто когось, хто її трохи полупцює.
Нічого такого, просто трошки поб'є.
"Тук-тук". "Хто там?" "Моя кицька, їй боляче".
Ось і все».
Вона поглянула на мене й каже: «У "Тераґан" — я суперфан».
Я питаю: «Що за рекламну кампанію ти влаштувала?
У тебе є гасло?»
Я й не знала, що вона таке любить.
Думала, що знаю її.
Підсумуємо, що трапилось?
Я розповіла вам справжнісіньку історію про мою темношкіру подругу.
І про невеличке насилля над кицькою.
Нічого такого, невеличке.
Більшість сміялася. Хтось засуджував.
Декому було цікаво.
Ви не бачите те, що бачу я.
Я лише стверджую, що це можливо.
Можна розповідати жарти й історії
і не ображати всю спільноту.
Ми можемо жартувати про це.
Просто потрібно знайти підхід, так?
Тож якщо побачите Дейва Шапела,
розкажете йому про це?
Гадаю, він цього не знає.
Не думаю, що ми його зустрінемо. Він крутий.
Він круто наїжджає на трансосіб.
Так, Дейве?
Це не смішно.
Це небезпечно.
Нехай краще буде смішно.
Ось і все.
Не віриться, що хтось може заробляти мільйони
на залякуванні людей.
Це в голові не вкладається. Так.
Сьогодні я зібрала «Радіо Сіті М'юзик Хол»,
аби сказати вам усім, що хочу заробляти мільйони за те,
що люди почуватимуться в безпеці, їх бачитимуть, чутимуть і їм буде весело.
Весело.
Що ми робимо? Це моя мета.
Колись моєю метою було знайти пупок, коли сяду,
але це нереалістично.
Дівчата, налаштуйтеся на успіх.
Поставте собі цілі.
Не знаю, чому люди вже цього не роблять.
Розумієте? Скажіть, що зробите щось, і зробіть.
Ось і все.
От мої друзі щось
забуксували.
Так? Зустрічаються не з тими людьми.
Як ви робите щось одне, так й інше робитимете.
Якщо ви прийшли сюди на побачення, і людина вам не підходить,
особливо звертаюся до жінок, годі.
Після шоу відпишіться від нього.
Вам потрібен такий підхід.
І я не ворожка, але подруго, ти не все життя тектимеш.
Боже мій.
Але це шлях. Потрібну людину
ще треба знайти. У мене було багато жаб-принців.
Ціла жаб'яча ферма.
І я рада, що знайшла свою.
Це чудово.
Дійсно чудово. Коли люди бачать нас із чоловіком, кажуть:
«Овва, ви любите одне одного». І я кажу: «Так і має бути».
Навіщо бути з не коханою людиною.
У цьому ж суть родини.
Алло? Але я також думаю,
що важливо розрізняти погані часи й хороші часи з кимось.
Найважче нам із чоловіком було під час пандемії.
Я не знала, наскільки ми соціальні істоти,
поки ми не почали бути разом просто постійно.
Я ішла в іншу кімнату, а він за мною.
Я питаю: «Що таке?
Що таке?»
Його історії були жахливими.
Типу: «Що?» Він каже: «У нас немає чистих ложок».
Кажу: «Чудова історія».
Це був жахливий час.
Я почала говорити з ним таким тоном, яким ні до кого не зверталася.
Тон, яким ви говорите з «Алексою», коли вона не вмикає пісню.
Знаєте його?
Я така: «Ні. Я сказала…»
Що?
Чому я так з ним говорю? Я люблю його.
Але розрізняйте хороше й погане. Так легше це пережити.
Мені в наших стосунках подобається те,
що ми справжні партнери.
Ми радіємо успіхам одне одного.
А якщо ви з кимось, хто вам заздрить,
вони не радітимуть за вас, бо ще не радіють за себе.
Боже милий.
Оце я молодець, так?
Ділюся мудрістю.
Де тут кошик для пожертв. Несіть.
Ми радіємо всякому.
Я радію й малим речам. І так потрібно, інакше не буде чому радіти.
Я відкриваю пляшку шампанського, бо оплатила автостоянку.
Отак я живу.
Таке в мене життя.
Боже мій.
Під час пандемії мій чоловік влаштував для мене вечірку.
Бо ми дізналися, що Ленні Кравіц підписаний на мене.
Що?
Неймовірно. Я спустилася з кульками.
Чоловік сидів за столиком і кричить: «Американська жінко!»
Я сказала: «Готуй свого прутня».
Раді одне за одного.
А Ленні Кравіц усе ставив уподобайки.
І чоловік питає: «Мені варто ревнувати?»
Я сказала: «Так, авжеж.
Так, авжеж.
А тепер іди мий ложки. Чула, у нас немає чистих ложок».
Гадюка.
Чоловік тепер любить щось ремонтувати.
Каже: «Полагодимо щось разом». Кажу: «Я пас».
Ти ремонтуй, розповідай, а я послухаю».
Уявляєте, він якось притягнув додому стілець зі смітника.
Питаю: «Для кого це?»
Він каже: «Могли б поремонтувати». Кажу: «Ні, дякую».
«Я хочу щось полагодити разом».
Питаю: «Як щодо політики голосування?
Можемо?»
Але ми любимо розважатися.
Він добре вміє накурюватися.
Неважливо, багато він скурить чи мало, він завжди в нормі.
«Я в нормі. Допомогти? Я понесу сумки».
Він спокійний як удав.
Нічого його не дратує. Каже: «Нічого. Буває».
Я така: «Що?»
Мені от не виходить нормально накурюватися. Хоча хотілося б.
Але не виходить. Розумієте?
Я хочу бути, як пишнотіла Еріка Баду, але…
Але виходить пишна наркоманка. Чесно.
Леле, якби ви побачили мене під кайфом,
я б сказала: «Вибачте, що я накурена. Помітно? Очі червоні?
Перепрошую, я під кайфом.
Зараз вечір ігор? Що ми робимо?
Складаємо білизну? Прибираємо? Відтискаємося? Що робити? Я накурена!»
І це погано. Це не дуже гарно.
У нас було побачення.
Я купила квитки на гру «Ніксів»
— це баскетбольна команда.
Саме так, золотко.
Передні сидіння.
Він був дуже радий. А я така: «Я не піду.
Я не знаю нічого про баскетбол».
Каже: «Буде весело». Я кажу: «Сходи з кимось іншим».
Він каже: «Ні, це наше побачення. Сходи зі мною».
Я кажу: «Ну гаразд».
А він: «Добре було б ще кайфонути».
Кажу: «Добре».
Він дав мені марихуанову жуйку.
Нічого такого.
Я 40 хвилин не відчувала ефекту,
тож попросила ще.
Усі знають, крім мене!
Там нема інструкції.
Ось, що я скажу.
Ми прибули на гру,
і я трималася за стілець обома руками.
Не знаю, чи бачили ви колись повітряного змія з веснянками й довгим волоссям.
Це була я.
Я не знала, говорила я подумки
чи вголос,
чи це внутрішній голос.
Але вона була тут.
Я така: «Овва».
Співаю:
Метелик у небі літає
А мене все більше паяє
Ти у книжку
Поглянь
Там читає веселка
Так!
Боже мій.
Мені було так добре.
Тоді почалася гра.
І завітала параноя.
Диктор був таким голосним.
Я була приголомшена. Нагадувало фільм «Монстро».
«Час іти».
Він такий…
Потім вийшли гравці. Я подумала: «Нам загрожує небезпека».
Вони були такі високі.
Усюди були ці
адамові яблука й колінні чашечки.
Наче в Суґурні Вівер у тілі аватара.
Я така: «Ні.
Ні, дякую».
Я хотіла привернути увагу чоловіка. Кажу: «Котику.
Котику.
Котику».
Питає: «Що таке? Чому шепочеш?»
Я кажу: «Бо гравці мене чують».
Кажу: «Треба йти».
Він каже: «Минуло лише вісім хвилин».
Я кажу: «Мені дуже шкода, але нам треба йти.
Я під сильним кайфом».
І за це я і кохаю чоловіка. Він каже: «Усе добре.
Насолоджуйся.
Насолоджуйся польотом.
Осідлай хвилю.
Скуштуй веселку».
Він каже: «Зосередься на чомусь
і просто вподобай це.
Гаразд?»
Усе на позитиві. Він каже: «Тебе ніхто не чує.
Уже».
І тоді в кутку майданчика я побачила машину.
Вона була чудовою, фари були ввімкнені.
Вона їздила по колу.
І я подумала: «Це дуже гарно.
Цікаво, хто її отримає.
Де вони живуть? Яке в них буде життя?
Чи поставлять зверху різдвяну ялинку?»
І я спитала чоловіка:
«Котику, коли ми дізнаємося, хто виграє машину?»
Він запитав: «Що?»
Я спитала: «Коли ми дізнаємося,
хто виграє машину?»
А він: «Сонце, ніхто її не виграє». Я така: «Що?»
Він каже: «Це реклама, а не шоу "Сімейна ворожнеча"».
І я заплакала.
Я така: «Життя несправедливе».
А він каже: «Сонце, гадаю, нам треба йти».
Кажу: «І я так думаю».
Але скажу вам ось що.
Щойно ми домовилися піти,
мене показали на екрані.
Я не знала, що робити, тож зробила, як у шкільному шоу талантів.
Голосніше!
Збав.
Врубай!
Вимикай!
Врубай!
Господи.
Я…
Я нагадувала домініканського Фореста Ґампа.
Я потанцювала бачатою з клятої гри.
Ситуація була серйозна.
Щодо тієї історії.
Це було останнє вечірнє побачення.
І це нормально, знаєте…
Я ж мама. Я працюю. Я втомлена й…
Коли я почала робити, як Віола Девіс, я…
Дайте вина й покладіть у ліжко.
Ми еволюціонували до побачень вдень.
Є тут такі старигані?
Відповідальні дорослі.
Боже. Денні побачення чудові.
Назва каже сама за себе. Це побачення вдень.
Ви йдете в ресторан, у який не можете потрапити ввечері.
Вам дають комплексне меню за 45 доларів.
Ви п'єте вино.
Ідете додому ще вдень і сідлаєте чоловіка.
Приймаєте душ, обтираєтеся, забираєте дітей зі школи в гарному настрої!
А ви забираєте дітей, коли ще пахнете маточками й тичинками?
Гаразд.
Мій чоловік здивував мене побаченням.
І так, він білий, але, не хочу переводити це на расу,
але він сказав найбілішу фігню.
Хто тут спереду білий?
Дуже дякую.
Як вас звати?
-Перл. -Перл?
Та ну.
Перл?
Не очікувала, що у вас буде таке біле ім'я.
Люблю вашу бабусю.
Гаразд, Перл.
Скажіть, чи це достобіса притаманне білим.
Так і скажете: «Це достобіса притаманне їм».
Мій чоловік повернувся додому й сказав: «Сонце, я купив два квитки
в тераріум».
Перл.
-Достобіса притаманно білим. -Так. Дякую.
Я сказала йому: «Сонце,
я не піду в тераріум.
Це божевілля».
Каже: «Але там такі дешеві квитки».
Питаю: «Ти заплатив?
Це вони повинні нам платити».
Дивлюся на нього й питаю: «Ти любиш рептилій?
Я вийшла заміж за такого?» Питає: «А що?»
Кажу: «Ти не знаєш такий типаж чоловіків?
Такі чоловіки найбільше дружать зі своїми ящірками
й надто довго живуть з мамою.
У них немає пухових ковдр. Лише простирадло. Вони монстри.
Їхній улюблений фільм — "Лице зі шрамом".
Вони не вішають фото в рамку. Фу.
Їх звільняють з СТО,
а також у них постійно висить турнік.
Вони не носять шкарпетки, адже ті валяються задубілі».
Не питайте, звідки я це все знаю. Я це лише чула.
Мій чоловік каже: «Я не такий,
але сходити хочу». І тоді провернув європейський трюк.
Він знав, як випросити в мене щось.
Він каже: «Знаєш, мені здається,
американці кидають навчання в школі й більше не вчаться».
Я така: «Як ти смієш казати таку правду?»
Кажу: «Добре, підемо дивитись на ящірок.
Бо я тебе кохаю».
А він каже: «Знаєш,
можна трохи покайфувати».
Тож я взяла мармеладку.
Але цього разу лише одну.
І все пройшло чудово.
Просто треба почекати дві години й сімнадцять хвилин.
І все було чудово. Настрій гарний. Мене нічого не бентежило. Я раділа.
Я везла чоловіка
у тераріум у Бронксі на своєму мінівені.
І я не пишаюся цим.
У Бронксі всі водії агресивні.
Вони такі: «Пропусти, падлюко». «Навчись паркуватися». І мені
було байдуже.
Зазвичай я огризалася, але тоді казала: «Сподіваюсь, одужаєш».
Я думала: «Бути під кайфом — прекрасно».
Я контролювала себе. Знайшла стоянку.
Чи це вона нас знайшла?
Але я не очікувала, що це буде тур.
Ми їхали з іншими.
Вони були з тих,
хто біжить за знижками.
Розумієте?
Вони нагадували родичів учасників штурму Капітолія.
Так. Ви зрозуміли.
Вони носили камуфляж, але я бачила їх.
Мені було байдуже.
Це як в альбомі «Ковбой Картер». «Америка для всіх».
«Це не Техас».
І було доволі цікаво.
Найцікавіше мені було дізнатися про ящірку, під назвою бородатий дракон.
Це не був дракон. Скоріше пишнотіла ящірка. Назвала її Ліззо.
Я думала, що це смішно. Думки людей розділилися.
Намагаюся бути боді-позитивною.
Але найцікавіше в цьому драконі те, що він може міняти гендер.
І я така: «Гаразд. У всіх така ніч бувала».
Ну, принаймні в мене.
Дякую.
І коли ми зайшли до тераріуму,
повторюся, що не думала, що казатиму це,
одна ящірка підійшла до мене. Я така: «Гаразд».
Вона поставила лапу на скло.
Я сказала: «Овва».
Усі: «Уподобала тебе». Я така: «Я Лев. Хороша енергетика».
Ми не поспішали,
повторювали одна за одною і стали найкращими подругами.
Я була там так довго,
що відчула себе дівчиною з фільму з Траволтою —
«Під ковпаком».
Пам'ятаєте його? Ніхто не пам'ятає?
Гляньте, будь ласка.
Джон Траволта у 70-х зняв фільм, де в нього автоімунне захворювання.
Тож він жив у пластиковій бульці вдома.
Але носив взуття. Я така: «Куди зібрався?
Куди?» У цій історії багато дірок. Вона не герметична.
Ми розслабилися. Я така: «Боже, це неймовірно».
Тоді її очі закотилися назад. Я така: «Ну давай».
А потім ящірка каже: «Підійди».
«Що?»
І каже:
«Не брудни цим ротом ім'я моєї дружини».
Що?
Вони навіть не в шлюбі!
Це було неймовірно. Гід був дуже щасливий.
Каже: «Це рідко таке. Вона тобі довіряє, любить тебе».
А я кажу: «Звісно,
але я б скоріше сказала вони люблять».
Кажу чесно.
Тоді з купки камуфляжних донісся голос.
Питає:
«То ти вокістка?»
А я була трохи під кайфом.
І кажу:
«Що ти сказала?
Не розчула через твої чотири зуби».
«Що?»
А вона каже:
«Я спитала, чи ти вокістка, стерво».
Я подивилася на чоловіка й кажу: «Вона обізвала мене?»
Він такий…
І я кажу:
«Так, Я, Тоню.
Я із таких. А що?»
Я не хотіла провокувати її, але, бляха, не чіпай мене.
І тут її понесло.
Вона каже: «Вони / їх. Постійно хочуть, аби ми казали вони / їх».
Я кажу: «Ти вже сім разів це сказала.
Ти можеш. Щойно змогла. І не вмерла.
Можеш і не казати».
Я така: «Якщо я можу бути в шлюбі з чоловіком, на ім'я Хайс,
то можу й казати вони / їх».
А тоді вона сказала: «Я так втомилася від цього лайна,
від цього небінарного трансперіоду».
Так мені й сказала. А я кажу:
«Слухай, я не думаю, що це період.
Жити, не цураючись себе справжньої,
того, що ти небінарна або трансособа,
коли знаєш, що хтось може тебе за це вбити,
це не період, а хоробрість».
Я кажу: «Агов.
А от тату брів у тебе на обличчі?
Оце період.
І не дуже добрий. У тебе немає друзів»?
А вона все атакувала мене. Я така: «Я на "Фокс Ньюс"?
Це дешева Лора Інгрем? Що?»
Розумієте, чому я не хотіла їхати? Бачите?
А вона все продовжувала. Каже: «Але от біологія».
«По буквах скажи».
Каже: «Я не довіряю їхній промежині.
Не довіряю тому, що в них між ногами».
Кажу: «А тобі не байдуже до чиєїсь промежини?
Не годуєш, не спиш із кимось чи не фінансуєш когось? Відвали.
Панянко».
Наша перепалка все продовжувалася.
У якийсь момент я нагадувала Джорджа Джефферсона.
Я така: «І ще одне, паскудо!»
Що я роблю?
Я просто прийшла подивитися на ящірку.
Але було стільки злоби, що я сказала: «Ти бачиш світ у чорно-білому.
Чуєш? Спробуй пожити у світі, де існує любов і людяність.
Я прошу лише цього.
Трансжінка настільки ж жінка, як і звичайна жінка,
хоч ти й не розумієш цього.
Просто полюби цю особу. Це ж чиясь дитина.
У мене є діти. Близнюки. Я не змогла виносити їх.
Народжувала їх не я. Але я їхня мама. Розумієш, що таке любов?
Не будьте такими вузьколобими».
Але вона все продовжувала і, зрештою, я сказала: «Знаєш,
я надто гарна для таких розмов».
Я була трохи під кайфом, тепер голова прояснилася. Нічого.
Кажу: «Завтра я вдягну це вбрання, бо інші мають побачити». І пішла.
А вона кричить мені в спину:
«А я ще хотіла сказати,
що мені сподобався твій рецепт запіканки з бататом!»
Народ, дякую за те, що прийшли й підтримали мене сьогодні.
Може, я перша жінка, яка проводила тут стендап,
але дуже хотілося би бути не останньою!
Усім гарної ночі!
Я…
Я не хочу, аби це закінчувалося.
Я не хочу повертати цей костюм.
Hi!
Боже мій.
Я вас люблю!
Дуже дякую.
Ви, бляха, найкращі.
Я не хочу, аби це закінчувалося!
Я дуже вас люблю!
Боже мій.
Гаразд, треба йти.
О ні! Мікрофон упав. Дупа завелика.
Подякуйте моїй подрузі. Ти можеш краще. Люблю тебе.
Люблю тебе.
Сучка, сучка, сучка
Цицьки, цицьки, цицьки
Сучка, сучка, сучка Цицьки, цицьки, цицьки
Сицьки й цучки, цучки й сицьки
Люблю тебе.
Дякую.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як