Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jediné, co jako lidé chceme, je,
aby nás někdo miloval.
Lidské bytosti…
vytvářejí ohromné stavby,
létáme na Měsíc,
píšeme poezii, bádáme… a všechno to děláme proto,
aby nás někdo miloval.
Všichni chceme,
to je celé… aby nás někdo miloval.
V CHILE SE MUČÍ A ZABÍJÍ
Mám trému.
To bude na plakát.
Týme, připravte se.
- Hodně štěstí. - Děkuju.
Zlom vaz.
Vždycky jsem se cítila tak nějak…
sama… že nejsem dost dobrá.
Když jsem přišla do školy,
vždycky jsem zazpívala,
a hned mě sledovala celá třída i s učitelkou.
Tleskali mi, měli mě rádi
a všichni se mnou chtěli kamarádit.
A když k tomu zpívání přidám gesta rukama,
budu taková jejich…
panenka nebo tak něco. Jako jejich šašek.
Ale o to víc mě milovali a sledovali.
Moje první Latin Grammy.
Pak jsem přišla domů
a všechno bylo naopak. Byla jsem neviditelná.
Nebyla jsem nic.
A tak…
jsem se celý život snažila dokázat, že jsem dost dobrá,
a taky jsem si zvykla dělat nevšední věci, aby mě měli rádi.
Aby mě lidé milovali.
MON LAFERTE, MILUJU TĚ
Má láska byla skutečná.
Opravdu jsem tě milovala.
Navzdory tvému mlčení
jsem tě milovala ještě víc.
Jeden polibek v metru.
Bylo to tak kruté!
Najednou se strhne bouře
a já jsem zoufalá…
Joelito měl narozeniny. Strávily jsme den u bazénu.
Grilovali jsme.
Uteklo to, padla tma, a my pořád byli u bazénu.
Paráda.
Grilovali jsme pizzu a houstičky, seděli jsme tam…
Bylo to super.
- Sluší mi to? - Ano.
- Jo. - Koukej.
BUDEŠ TA NEJKRÁSNĚJŠÍ KVĚTINA
Tenhle příběh ti můžu vyprávět jedině úplně celý.
Všichni jsme bydleli u babičky.
Moji rodiče,
sestra, já,
můj strýc
a jeho rodina.
Všichni jsme bydleli tady.
Babička byla zpěvačka a skladatelka.
Psala bolera.
Říkávala, že jí svého času přezdívali „královna bolera“.
Naučila mě zpívat a…
pouštěla hudbu, zpívaly jsme spolu a ona hrála na kytaru.
Učila mě…
jak dělat show na pódiu, jak musím stát rovně.
Všechny tyhle věci.
Třeba to, že jsem chtěla být skladatelka,
to bylo kvůli babičce, která si psala vlastní písničky.
Skládala si vlastní písničky
a to mě ovlivnilo,
protože ne všechny ženy si psaly vlastní písně.
Ženy, obzvlášť v tehdejší době,
byly většinou spíš v roli interpretek.
Ale moje babička ne, ta si psala vlastní.
A tak jsem to chtěla dělat stejně.
Ráda sem nosím babičce květiny.
Ona sem taky chodívala ráda. Vždycky chodila na hřbitov
a nosila květiny své mamince, svému manželovi…
a já vždycky chodila s ní.
„Hlavně se nevdávej. Kašli na chlapy. Chlapi jsou zlí.
Láska neexistuje. Najdi si nějakého pracháče.“
Babička a její rady. Byla s ní sranda.
Babička mi vždycky říkávala,
že musím…
vyrazit do světa.
Podle ní to bylo to nejlepší, co v životě můžu dokázat.
Myslím, že to říkala
kvůli tomu všemu utrpení a násilí, co tu vládlo,
i v naší rodině.
Pak jsme se přestěhovali trochu níž…
na třídu Gómeze Carreña.
A to byl první byt mých rodičů
jako manželského páru.
Byla to taková ta… jakoby vládní budova.
Vnímala jsem, že mají radost, že mají…
svůj byteček, kde zakládají vlastní rodinu.
Přesně si pamatuju, že si koupili magnetofon.
Když jsme ho vybalili,
voněl novotou, tak jako po plastu.
Zhasli jsme,
pustili na plné pecky rádio a poslouchali jsme hudbu.
Všichni čtyři jsme u něj seděli.
A byla vidět jen červená kontrolka rádia,
a my jsme tam prostě seděli…
a jen jsme poslouchali hudbu z nového rádia.
Krásná vzpomínka.
Co to je?
Dětské oblečení.
Ty čekáš miminko?
- Gratuluju. - Děkuji mockrát.
- Já taky. - Já vím. Je to to samé miminko.
Pod postelí tančí na oslavu
pavouci…
Pojď.
Tady to ale páchne.
Musím vynést odpadky.
Ahoj.
Dnes začíná turné.
Jsem ve třetím měsíci.
Cítím se…
obrovská.
Nikdy jsem se necítila tak… obří.
A jsem ohromně nadšená.
Půjdu do autobusu.
Teď jsem v Los Angeles a jedeme do Seattlu.
Tak… to je celé.
Tenhle je můj koncert číslo dvacet…
Ne. Kolikátý je to koncert?
Sedmnáctý, že by? Osmnáctý?
No nic.
Ještě jich zbývá deset.
Neštvi mě!
Cítím se fajn.
Cítím se zase živá, když zpívám a tak.
Ale teď v těhotenství je to úplně jiné.
Zvládat obojí.
Moc jsem si přála otěhotnět.
Byli jsme na umělém oplodnění
a na druhý pokus se to povedlo.
Bývali bychom to zkusili i napotřetí,
i když je to strašně emočně náročné.
Věřím, že budu s miminkem dál fungovat jako dřív.
Budu dělat všechno stejně.
Nechci ho nechávat v postýlce.
Je mi jedno, co se říká, budu s ním.
Pořád.
…a kolem létají kolibříci.
Třpytí se slunečnice.
A z nich prší semínka.
Dlouho jsme tě očekávali.
Postarám se o tebe…
Moje intuice mi teď říká, že budu šíleně kreativní.
Jeden den třeba pracuju až do rozednění,
a další den se probudím, jako by nic.
Vstávat nad ránem
nebo vůbec nespat, abych se starala o tak vytoužené miminko…
Myslím, že to bude nádherné.
Vlasy z orchidejí…
Téhle zdi jsem se jako malá bála, protože mi máma způsobila trauma.
Vyprávěla mi, že tu jednou běžel nějaký chlapeček,
narazil do té zdi a umřel.
Chtěla mě tak donutit, abych neběhala.
To byla moje výchova.
Tamhle v tom domě, jak jsme šli okolo,
tam jsem dostala první francouzák.
S jazykem.
Tamhle jsem sedávala a psala písničky.
Tam. Celé odpoledne.
Usilovně jsem se snažila být skladatelka.
Vzpomínám si, že jsem se pokoušela ze všeho udělat písničku.
Z každé situace. Když se mi někdo líbil nebo…
Já nevím. Cokoliv. Ze všeho jsem chtěla udělat písničku.
Pamatuju si, že tehdy nebyl přístup na internet,
takže jsem měl sešit, kam jsem si psala
všechna slova, která se rýmovala.
Když jsem něco potřebovala a došly mi nápady,
potřebovala jsem něco, co by se mi rýmovalo,
šup, a už jsem ho měla.
Rodiče se rozešli, když mi bylo sedm let.
To byl zlom. Táta odešel.
Máma měla finanční problémy a onemocněla.
Myslím, že se prostě snažila… normálně dál žít.
To je nádherný strom!
Každý den jsme chodili na tuhle stráň a sbírali jsme takové bílé suché kytičky.
Nosily jsme jich odtud spousty.
Máma je barvila, dělala z nich snítky a pak jsme se prodávali.
Nás se sestrou to bavilo.
Braly jsme to jako hru, chodit na stráň sbírat kytičky,
a nakonec z toho byl zdroj příjmu.
Jednou jsem našla na zemi
pět tisíc pesos, takhle jsem na ně dala nohu…
Děsně se mi rozbušilo srdce…
A nechala jsem si je. Vzala jsem je.
S tátou to bylo tak…
Pamatuju si, že po rozvodu začaly tahanice o to, kdo si nás nechá.
Připadala jsem si tehdy jako nějaké směnné zboží.
Pořád se totiž hádali, kdo zůstane,
ale neměla jsem pocit, že s námi doopravdy chtějí zůstat.
Šlo jenom o jejich spor.
Když prohrál a nedostal nás dvě do péče,
odešel. Rozhodl se odejít… úplně zmizet.
Fyzicky i finančně.
Máma vždycky tátu hledala.
Kolikrát nás někam poslala a řekla: „Tamhle zaklepejte, tam bydlí váš táta.“
Zaklepaly jsme a oni řekli, že tam není. A takové věci.
Roky hledání.
Pro mě to bylo vlastně únavné,
protože jsme pořád dokola chodily a klepaly…
Bylo horko, měly jsme hlad, a my musely hledat tátu.
Já ho hledat nechtěla.
Až pak jednou, to už jsem bydlela u babičky,
bylo mi 17 nebo 18… Sedmnáct.
Zavolala jsem mu…
a on… mi zavěsil.
Zkusila jsem zavolat znovu a zase mi zavěsil.
Nakonec mu říkám: „Tati, já od tebe nic nechci.“
„Nechci peníze.“
„Jen tě chci poznat.“
A on mi zavěsil.
Pojďte, jedem! Můžeme?
Já chodívala mezi stíny
a čekala,
čekala na tebe.
Občas jsem si hrála s vlnami,
ptala se jich,
kam odešel.
A mezitím tančily mé řasy
a vylézali na mě pavouci.
Malíčkem zakryla jsem slunce
a mé srdce se topilo…
Ta co? Jedem?
Jako jaro, které v půli končí,
i já jsem celá napůl.
Dokonce i dnes se cítím sama,
uprostřed davu
hledám lidi.
Hledám muže
mezi tolika muži.
Jako člověka, jako otce…
- Zpíváš krásně. Zní to skvěle. - Děkuju!
Měla bych se tím živit.
Jsme v Las Vegas.
Někoho mi připomínáš,
tím, jak tančíš.
Co že stačí jeden pohled,
a cítím, že celá hořím?
Myslím na tebe celé odpoledne.
Vidím tě všude, kam jdeš.
Chci políbit tvé rty,
jen se tě dotknout…
Počkej do půl osmé. Pak ti to povím.
Víš všechno? Připraveni?
- Ano. - Juane Carlosi, video. Zvuk.
- OK. Jsme dobří. Jedeme. - Super. Tři, dva, jedna.
Mon Laferte.
Jedna z nejčastěji nominovaných žen na letošní Latin Grammy.
Jsem nominovaná za mexickou regionální píseň.
Ani se mě nemusíš ptát.
- Rovnou nálepku. - Přesně.
„Co ještě? Jsem jejich hlas!“
Nancy, ohledně té akce v Chile
myslím, že by bylo nejlepší, abych tam jela v létě,
protože jestli chcete, abych tam jela…
tak ideálně v létě.
Ale potřebuju na sto procent potvrdit přesná data,
abych si je zablokovala.
To je krása.
Cítím…
- Začínám cítit, jak kope, jsem… - Hýbe se?
…celá naměkko.
Poprvé.
To je síla.
Zvětšily se mi nohy o celé číslo.
- Vážně? - Jo, kvůli zadržování tekutin.
Mám nohy… úplně nadívané jako empanadas.
Pa.
Čemu nerozuměli na větě: „Chceme mariachi, ne žádnou Moulin Rouge“?
To nevím.
- Chápu… - Tohle je Moulin Rouge.
- Naprosto. - Přesně to jsem od prvního dne odmítala.
Nechci Moulin Rouge, protože vystupuju jako mariachi.
Vysvětli mi, co má ta scéna vyjadřovat.
- Musíme to změnit. - Samozřejmě.
Podělali to.
- Už to tak vypadá. - A?
A teď to opravují.
Zavolali kreativní tým, aby to nějak vyřešil.
Pět,
čtyři, tři…
Pak si máma našla přítele.
Alkoholika.
Násilnického.
Žil s námi sedm let.
Měli jsme obrovské finanční problémy.
Nebylo to žádné rodinné prostředí.
Musíme si uvědomit,
že chudobu provází strašná spousta problémů.
Myslím, že se máma snažila přežít ze dne na den,
aby se nemoc nehoršila, aby měla co jíst.
Vymýšlet nové způsoby, jak vydělat peníze.
Uvízlá v toxickém, násilnickém vztahu,
ze kterého nebylo úniku.
Když jsi malá holka a nemáš peníze,
nemáš moc času na rozjímání.
Žiješ ze dne na den.
Dojedeme dnešek a uvidíme, co přinese zítřek.
Bylo to těžké.
Taky mě zneužil. Stala se spousta věcí.
Mámě jsem to neřekla.
Nechápala, co se děje.
Nechápala to.
Ano, přesně to.
Není to téma, o kterém bych v životě moc mluvila.
Jeden čas jsem k mámě cítila veliký odpor.
I fyzicky. Ani jsem se k ní nemohla přiblížit.
Bylo ve mně hodně… bolesti a vzteku.
Jak jsi krásná, tam v kuchyni,
pomalejší než jindy, s rozpřaženýma rukama.
Když jsi mě objala,
byla jsem zase tvoje dcerka.
A teď v tvém náručí dávám hořkosti navždy sbohem.
Občas jsi křičívala,
občas jsi tloukla.
Ale ty, maminko,
jsi byla tak sama.
A vědělas, jak mi dát
to, co jsi sama neměla.
Viděla jsem tě plakat, že není na chleba, abychom přežily do zítra.
A teď jsem tady.
Viděla jsem tě.
Plnou lítosti a unavenou
nošením svého kříže. A v tvém poraněném srdci
pevně věřím, žes mě milovala.
Viděla jsem tě…
„Viděla jsem tě.“
Tahle písnička je pro mě opravdu důležitá.
Když jsem ji ukázala mámě, řekla,
ať ji nikomu nepředvádím,
protože by všichni věděli, že mě v dětství bila.
A ona nechtěla, aby se to vědělo.
Protože se za to styděla.
…a tys mi zpívala…
Najednou se mi stalo,
a občas se mi to pořád stává, že se cítím trochu jako v pasti,
a párkrát se mi spustily
takové záchvaty paniky… že najednou nemůžu dýchat.
Cítím, že je to velká zodpovědnost, být matkou.
To mě teď s mámou víc spojuje.
Jsme si s rodinou velmi blízcí, ale není to blízkost ve smyslu…
že bychom spolu každý den mluvili.
Jako: „Mami, chci tě vidět.“ Já nevím…
Naučily jsme se na dálku.
Nikdo není dokonalý.
Mámy jsou ženy, mají chyby.
Jsou lidské bytosti.
Ať už byl její způsob výchovy, jaký chce,
jsem tu a za to jsem jí vděčná.
Jsem tady.
Má drahá lásko,
Víc už opravdu
nezmůžu nic.
Nezměníš mě, nepřesvědčíš,
že teď
všechno bude, jak má být.
Jak dlouho si ještě
budeš myslet,
že můžeš nazdařbůh žádat, a nic nedávat?
Ale tentokrát
na tebe nečekám.
Má drahá lásko.
Když se nechceš vrátit,
tak proč se za mnou zase vracíš?
Nežádej ode mě jednu poslední noc.
Má drahá lásko,
tobě se to zdá snadné.
Odejít a potom po mně chtít,
abych tě milovala.
Jako by nic.
Nic…
Jediné místo, kde se cítím naprosto naplněná,
jako bych byla v hluboké meditaci,
je pódium.
Napojuji se na své pocity, emoce.
Napojuji se na lidi a lidi to cítí také
a jsou také obrovsky upřímní.
Hraní hudby naživo v sobě má takovou brutální upřímnost.
Má drahá lásko.
Když se nechceš vrátit,
tak proč se za mnou zase vracíš?
Nežádej ode mě jednu poslední noc…
Je v tom něco nádherného, i když iracionálního, něco takového…
prastarého, co máme po předcích…
ten pocit, že žijeme naplno.
Občas mám v těch chvílích opravdu…
pocit naplnění.
Hrozně ráda ze sebe na pódiu vydám všechno.
Znamená to totiž, že stoprocentně žiju v daném okamžiku.
…abych tě milovala.
Jako by nic.
Nic…
Začala jsem vystupovat na školních besídkách.
Po škole jsem chodila zpívat do sportovního klubu.
A v tom klubu jsem poznala jednoho pána, takového šejdíře.
Jednou mi zavolal a říká: „Hele,
tady hledají zpěvačku, co by u nich byla zaměstnaná.
Běž na konkurz.“
Bylo mi 13 let.
A vybrali mě.
Řekl mi:
„Plat je 1 500 pesos za den.“
Chilských pesos.
Takže skoro nic.
Ale kontext…
My každý den jedli tvrdý chleba, víte?
Takže pro mě bylo 1 500 pesos spousta peněz.
Byla jsem nadšená. Každý den jsem chodila ven,
poznávala nové lidi a pořád zpívala.
Nikdy už jsem nepřestala zpívat.
To už jsem byla na střední
a učení mě vůbec nezajímalo.
Myslím, že se mámě ulevilo,
protože mě tam vždycky musela vozit
a měla mě na starost.
Já byla bordelář a rebel,
začala jsem brát drogy.
Nechtěla jsem trávit čas ve škole.
Chtěla jsem jen zpívat, už jsem měla práci,
takže jsem byla na úplně jiné vlně.
Ne. Škola mě prostě vůbec nezajímala.
Tehdy jsem začala aktivně pracovat…
a už jsem toho nikdy nenechala.
KDYŽ MI BYLO 13, MĚLA JSEM 34LETÉHO KLUKA.
NEJDŘÍV JSEM S NÍM NECHTĚLA NIC MÍT,
ALE NALÉHAL, TAK JSEM SI NAKONEC NECHALA DÁT PUSU.
TRVALO TO PĚT LET…
…A BYLA TO MOJE CHYBA.
Našla jsem si tuhle práci jako zpěvačka
a tam jsem potkala jednoho staršího kluka.
Byl o 21 let starší než já.
Přišel ke mně, viděl ve mně hodně osamělou holku
a řekl mi,
že mi pomůže vyřešit moje problémy,
že mi ho seslal sám Bůh,
že je můj zachránce a že mi bude dávat jen a jen lásku.
Ale že musím přestat brát drogy a zanechat všech svých zlozvyků,
abych se plně odevzdala lásce k Bohu.
A já mu na to skočila.
Byla jsem hrozně osamělá a ztracená.
Taky byl velmi nevzdělaný.
Číst a psát jsem ho naučila já.
A…
Nakonec jsem s ním měla pět let milostný vztah.
Byl ženatý a měl děti.
V mých očích byl Bůh.
Měla jsem k němu úctu a zároveň se ho bála.
Dělala jsem, co mi řekl.
Vystupoval na ulici
jako klaun.
Chodívala jsem s ním. Občas jsem s ním na ulici zpívala.
Zpívala jsem v barech, v cirkusech,
v hospodách,
na festivalech, procestovala jsem celé Chile.
Nakonec se z něj stal takový můj manažer.
Bral si polovinu mého honoráře.
V naší rodině to brali tak,
že jsem nechala školy,
ale pracuju.
„Nosí domů peníze,
nebere drogy a nepije.“
Takže nikdo nic neřekl.
Všichni věděli,
co se děje, bylo to takové veřejné tajemství.
Protože byl můj „manažer“.
Takže nikdo nic neřekl.
Pamatuju si, že jsme v té době
pracovali na ulici a trávili jsme tam spoustu hodin,
koukali po zemi a hledali mince.
Pořád jen: „Mince, mince!“
Vždycky jsem měla spoustu mincí,
páchla jsem po mincích,
lidé si nás kvůli tomu na ulici dobírali,
sbírali jsme mince a počítali je,
anebo jsem zpívala a všude byla vždycky spousta mincí.
Nedělala jsem nic než práci.
A to, co mi říkal, že musím dělat.
Ano, dělo se to.
Pamatuju si, že jsem se cítila hrozně mizerně…
…celé ty roky.
Láska nemůže být hřích,
říká čtyřicetiletý chlap,
když sahá mezi nohy
třináctileté holce.
Ona nosí nevkusné šaty
a sní o tom, že bude slavná zpěvačka.
Ale má sotva na jídlo.
„Bůh si tě vyvolil,
proto jsme spolu.“
„Budu tvůj zachránce
a udělám z tebe superstar,“
říká jí, zatímco ji šuká
po nocích v temných uličkách…
Bála jsem se ho.
Taky jsem se hrozně bála, že se zabije,
protože říkal, že přišel na tento svět,
aby se o mě postaral, a kdybychom nebyli spolu,
už na světě nemá co dělat.
Ale že jsem volná.
Že můžu kdykoli odejít.
Obrovská manipulace.
Nezáleželo mu na mně. Nemiloval mě.
Myslím.
…každý den
se její sny rozplývají.
Už nevěří v Boha…
Vzpomínám si, jak jsem s ním jela do Antofagasty,
na sever.
Jedna z našich posledních cest.
Šli jsme na ulici pracovat.
A já tam potkala holku, co s ním chodila přede mnou.
Taky když byla nezletilá.
Bavila jsem s ní a…
teprve to mi otevřelo oči. Pochopila jsem, že to, co se mi děje,
je zneužívání.
Až tehdy jsem to pochopila. Dřív jsem to nechápala.
Pořád jsem věřila
té jeho báchorce o Bohu.
A když mi došlo, co dělá
a že už to dělal dřív s jinými nezletilými dívkami…
tehdy při té cestě jsem otevřela oči.
Celou svou duší jsem si přála
v životě něčeho dosáhnout, abych tohle překonala,
ten vztah se starším chlapem
a tohle násilí.
A… tak jsem šla plná nadšení a naděje na televizní casting.
Pamatuju si, že jsem mu o tom řekla.
A ten den jsem mu na autobusovém nádraží řekla: „Tohle je naposled, co se vidíme.“
Nikdy bych se neodvážila mu něco říct.
Měla jsem z něj hrůzu.
Když jsem se s ním loučila,
měla jsem strach, že se zabije.
Říkala jsem si: „Tak se zabije, ale…
na tom už nezáleží.“ Už mi to bylo jedno.
A on řekl: „OK.“
A odešel.
A už jsem o něm neslyšela.
Úplně zmizel.
Je to hrozně divné.
Už jsem o tom člověku nikdy neslyšela.
Tolik jsem…
se bála, co se všechno může stát.
Víš?
A nestalo se nic.
Jel jsem do Santiaga.
Vybrali si mě do toho programu.
A to pro mě bylo…
Byla to životní šance.
Musela jsem se jí chopit.
Je jí 19 let, je svobodná a přijela z Viña del Mar.
Monserrat Bustamante zazpívá „La media vuelta“ od Luise Miguela.
MONTSERRAT BUSTAMANTE ZPĚVAČKA
Brala jsem to velmi vážně.
Zpívání pro mě bylo vším.
Byla to… moje spása.
Změnilo mi život.
A kdo je pozvaný spolu s Marií José, Claudio?
Je tu Monserrat Bustamente,
nová zpěvačka, které je 19 let,
a zazpívá s dvanáctiletou Marií José Quintanilla
píseň „La media vuelta“ od Javiera Solíse.
Řekla jsem, že mám přítele v mém věku.
Měla jsem svobodu.
Byla jsem šťastná, že dělám něco, co mám ráda,
a viděla jsem světlo.
Jo, byla jsem moc šťastná.
Chtěla jsem spíš vyhrát nad životem než v té soutěži.
Vydělat peníze.
Jako když se ptali té argentinské zpěvačky,
kdo ji naučil zpívat, a ona řekla:
„Hlad.“
I já se naučila
dělat nejrůznější triky
a být okouzlující…
z hladu.
Jaime Colomo, známka pro Monserrat Bustamante?
- Známka 5,8. - 5,8!
Co mě na tom ještě, Monserrat, trochu ruší,
je takový nedostatek, který občas máš.
Tvůj výkon ne že by byl přehraný, ale postrádá cit.
Takže vydat ze sebe všechno je špatné, přehnané.
Víte, já na pódium přináším všechno, co mám.
Dávám do toho celé své srdce.
Nesouhlasím. Vždycky mi dáte málo.
Nechápu to. Mně se můj výkon moc líbí.
Nechápu vaše důvody.
Máš úžasnou schopnost sebekritiky, Monserrat,
s tou to dotáhneš daleko. Jen tak dál.
DNES BUDE JEDEN ZPĚVÁK VYŘAZEN
Když jsem začala postupovat a začalo se mi trochu víc dařit,
přinesla jsem vlastní písně a chtěla se vyjádřit,
protože mi slíbili, že natočím album
s hudebním producentem Jaimem Románem.
Nebyly vůbec dobré,
ale mohl si je aspoň poslechnout, ale ne, to on nechtěl.
A bylo to hrozné. Vždycky, když jsem ho viděla, tak mě obtěžoval.
Během celých pět let v té show.
To bylo na programu Rojo to nejhorší.
Velice naivně jsem si šla
promluvit s programovým ředitelem.
Poprvé jsem jim řekla: „Víte, obtěžuje mě Jaime Román.
Chci odejít.“
Řekli mi, že mi pomůžou.
Že to o Jaimem nevěděli, jak je to hrozné a že je to nikdy nenapadlo.
A já se cítila jako vítěz. Výborně.
A ne, vůbec nic se nestalo.
Nic.
Většinu života jsem svým způsobem před něčím utíkala,
nebo možná něco hledala.
Už od malička jsem chtěla odejít od mámy z domova.
A stalo se to zase, řekla jsem: „Odjíždím z Chile.“
„Jedu něco hledat. Nevím co.“
„Nevím, jestli utíkám, co hledám, jestli sebe sama…“
Viděla jsem, že spousta lidí jezdí do Mexika,
tak jsem si řekla, že na tom něco bude a že tam musím taky.
To bude bomba!
Natočíme film!
Jedem!
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Ne!
Není mi vidět tělo?
Jsi vidět jen od ramen nahoru.
A když udělám tohle?
Tak co?
Jsi připravená na zítřek?
Ano, jsem.
- A ty? - Já taky.
Přijela jsem do Mexika a…
to byla maximální svoboda.
Byla jsem v obrovském městě s 25 miliony lidí, nikoho jsem neznala
a…
a cítila jsem obrovskou svobodu, že můžu být, kým chci.
Neexistovala tu žádná minulost, žádná rodina, žádní přátelé.
Nebylo tam nic. Byla jsem…
Mohla jsem začít život, jaký jsem chtěla, od nuly.
Taky jsem si dovolila věci, které jsem předtím nedělala.
Začala jsem žít a užívat si…
mládí.
Přišla jsem do Mexika, když mi bylo 23, 24 let.
Začala jsem zkrátka žít… svobodně.
Ano. Jsem připravená.
- Mám ti tu zavřít? - Ne. Naopak.
Mám víc otevřít?
- Jak se zhasíná tohle světlo? - Já to vypnu.
- Takhle je to lepší. - OK.
Nahrávání zahájeno.
Rafa už se připojuje.
Dnes odstartuješ první že tří koncertů v Metropolitanu,
což je pro tebe hezká tečka za skvělým rokem.
Jak víme, úžasně se ti dařilo.
Dvě naprosto odlišná alba, vítězství na Grammy.
Rád bych se tě zeptal, jak hodnotíš svůj rok ty.
Tentokrát jsi ten gramofonek vyhrála, že?
- Ano. - Dostala jsi ho
za nejlepší autorské album, jestli se nepletu. Ale…
nominovali tě i za nejlepší regionální album,
ale to bylo na cenu Grammy…
Ne Latin Grammy, ale opravdovou Grammy.
Je zajímavé sledovat, jak ses hudebně vyvinula,
poslechnout si tvé album Seis,
které zařadili na seznam nejlepších alb roku 2021,
ale ještě mám radost z jedné věci. Vyprodala jsi dva koncerty
a přidáváš třetí, který už je také skoro vyprodaný.
A patříš mezi nejposlouchanější umělce.
Máš měsíčně 6,3 milionu posluchačů na Spotify.
Tvoje nejposlouchanější písnička
„Tu falta de querer“ má 241,6 milionů přehrání.
Páni. To je ohromné. Nevěděla jsem, že má tolik přehrání.
Mám z toho radost.
Připadá mi, že jsi musela mít velmi milosrdné těhotenství,
protože jsi s ním zvládla vyrazit na turné po Spojených státech.
A nevím, kdy ho plánuješ přerušit, abys miminko porodila.
Co nám k tomu můžeš říct, Mon?
Nic nepřeruším. Budu rodit na jevišti.
Zvoní mi telefon.
Nebudu to zvedat.
Dani, potřebuju to rádio.
- Pardon? - Rádio.
- Už jsem pro něj poslala. - Potřebuju ho hned.
Ale já ho potřebuju. Je teď ze všeho nejdůležitější.
Dobře.
Dobrý den.
Promiňte, že zase ruším, pane doktore, ale mám…
hroznou alergii a nevzala jsem si loratadin.
Protože jste mi říkal…
že by bylo lepší ho neužívat.
Mám takové…
malé astmatické záchvaty.
Včera se mi dost těžce dýchalo.
Vlastně skoro nespím, protože se mi špatně dýchá.
Nechci si vzít nic, co by mohlo ublížit miminku.
Řekněte mi, prosím, co s tím.
Dnes mám koncert.
Mám koncerty dnes, zítra a pozítří.
A hrozně mě škrábe v krku a…
A nemůžu dýchat.
Mám stažené dýchací cesty a hlas mi úplně… hvízdá.
Bože, ta alergie mě zabije! Mám chuť si všechno škrábat.
A na co jsi alergická?
Nepracuju v kanceláři a nemám běžnou pracovní dobu.
Pracuju tady a dělám to celý život,
takže už je na to moje tělo zvyklé.
Musím pracovat a můj doktor mi to dovolil, takže…
budu pracovat.
Jednou jsem viděla super rozhovor s Lady Gaga,
ptali se jí: „Napadlo tě někdy, že z tebe bude hvězda?“
A ona na to: „Já byla vždycky hvězda, jen to ještě nikdo nevěděl.“
- Boží. - Viděla jsem to na YouTube.
Napojíme se na hudbu svými emocemi.
Vím, že je to těžké, když děláme pořád to samé,
ale určitě jsou písničky, které pro vás něco znamenají,
melodie, které se vás dotýkají.
Jste moje doprovodná kapela, vy děláte show
a já vás teď potřebuju víc než kdy jindy,
protože jedu na polovinu potenciálu.
Možná míň.
Dáme do toho všechno, jak jinak!
Vážně, znělo to opravdu dobře, jako obvykle.
- Zpívalas dokonale. - Ne. Zpívala jsem hrozně, bože.
- Ne. - Jsem na sebe tvrdá.
Zpívalo se mi hrozně.
Nemohla jsem dýchat. Během druhé písně jsem měla dojem…
Nejela jsem ani na 30 procent výkonu.
To je poprvé.
- Zpívala jsem hrozně. - Nebylo to hrozné.
- Ale bylo. - Zpívalas skvěle, jen…
Nemám ráda, když mi lžete.
- Byla jsi hodně unavená. - No jo.
Ale bylo to znát, že jsi najednou…
- Byla jsi zadýchaná. - …lapala po dechu.
Jo, to jo.
Jo, tohle ti hodně pomáhá.
Tohle.
Něco takového bychom tam měli dát.
- Dáme ti nohy nahoru. - Na poslední dvě písně.
Začala jsem zpívat v jednom baru ve Veracruz.
Šest hodin autobusem od Mexico City.
Covery.
A začala jsem žít noční život.
Zpívala jsem tam rok. Vždycky čtvrtek, pátek a sobotu.
V neděli jsem se autobusem vrátila domů do Mexico City,
protože tam jsem žila,
a tam jsem byla od pondělí do středy
a snažila se pracovat na své hudbě,
snažila jsem se poznávat lidi, navazovat kontakty nebo tak něco.
A o víkendu zase do Veracruz.
Dva, tři, čtyři…
O rok později
jsem sehnala práci v baru v Mexico City,
a takhle jsem žila spoustu let, hraním jenom po barech.
Srdce mi buší.
Tys na mě vystřelil
s pomaloučku mě sledoval.
Tvé tělo se otáčí.
Líbíš se mi, sám sebou.
Elektrošoky v mém nitru.
Zkus mi dát…
Postupně jsem začala mít hodně fanoušků coverů.
Jezdili za mnou do každého baru, kde jsem zpívala.
Pamatuju si, jak mi říkali: „A kdy nahraješ album?“
Příští týden začínáme dělat na albu Mon Laferte.
Mám radost. A jsem nervózní!
Myslím, že to bude úžasná věc.
Moje první album bylo Desechable.
To bylo v roce 2011.
Pak přišlo Tornasol,
mou hudbu začalo sledovat trošku víc lidí
a přišlo období, kdy jsem na spoustě míst
hrála vlastní písničky.
A dalo se hrát na spoustě míst,
dělali jsme hodně koncertů v parcích, hráli jsme na ulici
a lidé chodili s námi a pomáhali nám.
Tehdy ale měla nezávislá hudba obrovský prostor.
Předstírala sem,
zatínala zuby, ale už nemůžu dál.
Vzpomínám si,
že v tomhle období Tornasol…
jsem poprvé začínala mít pocit, že…
něco umím.
Taky jsem se začínala hledat.
Poslouchala jsem se a nacházela svůj hlas.
I v psaní. A začínala jsem si věřit, to bylo zásadní.
Ano, bylo to krásné období…
takový mexický underground, bylo to velmi alternativní.
- Ano? - Haló?
- Daniela? - Ne, tady Mon.
Řekni mi pravdu, buď úplně upřímná.
Přijde někdo, nebo ne? Nebo už odešli?
- Co se děje? - Už odešli.
- Dej mi na toho člověka číslo, prosím. - Jasně, pošlu ti ho.
Čekám, až mi přijde někdo pomoct, protože tu máme spoustu problémů.
Jsou obráceně nehty… Strašná spousta věcí je špatně.
Dal jsi mi nehty obráceně.
Za chvilku tam budou…
Buď upřímný a řekni, jestli přijdou.
- A jestli ne, já si nějak poradím. - Ne, přijdou.
Knoflíky jsou špatně, pásek je špatně, nehty jsou špatně.
Na těch červených šatech nedrží pásek, takže potřebujeme…
Lásko moje, zlatíčko. Pojď sem, miláčku.
Řekni mi, co tam máme.
Tlustý černý pásek, červená stužka, nehty, kravata, knoflíky.
- Tak. - Ano?
Uvidíme, jestli přijdou. Já to zařídím.
Viď že jo, zlato? Je to fajn, spát do půl desáté, viď?
On to věděl. Řekl si: „Dobře. Dneska musíš zpívat, mami.“
Můj krásný chlapeček.
Můj syn mi dělá samou radost.
- Jak se máš? - Výborně. Co ty?
- Dobře. - Jak to dneska šlo?
- Je to hrozný stres. - To věřím.
Nikdy jsem neměla kvůli koncertu tolik běhání.
To jsem viděla.
- Nevíte někdo, kde mám mobil? - Tady je.
- Děkuju. - Ještě hydratujeme rty.
Když máme možnost…
Tady to máš.
- Pravidlo číslo dvě. - Nic neříkat.
Tým nemluví.
Hlavní pravidlo je, že mám vždycky pravdu a všichni poslouchají.
- Zlato. - Ano?
- V kolik říkala? OK. - Ještě nic neřekla.
- Jdeme na ten kruh? - Ano.
Nemáš jinou tužku? Ještě trošku.
Zbývají čtyři minuty.
- Už jdu. - Za čtyři minuty jedete.
Pa, Emilito.
Pa, miláčku, mám tě moc ráda.
- Hodně štěstí, maminko! - Dobře. Hotovo.
Můžeme? Jedem!
Ty jsi fešák! Vypadáš úžasně. Nádhera.
Dobře, kapela.
Tohle je můj první koncert, co jsem máma.
Takže to bude krásné a výjimečné.
Vítej v klubu. Moc si to užijeme.
Jo! Užijeme si to!
Dáme do toho všechno, jak jinak!
Rozloučila jsem se,
ale lhala jsem ti. Nechtěla jsem odejít.
Předstírala jsem,
zatínala zuby, ale už nemůžu dál.
Chtěla jsem tě vymazat, zapomenout,
ale pořád si tě vybavuju.
Ruce nahoru, jedem!
Jo. Vol. 1, to album miluju.
Pamatuju si,
že jsem začínala nahrávat nové album s Césarem, který byl tehdy můj partner.
César pro mě byl nesmírně důležitý člověk.
A vždycky v mém životě bude velmi důležitý.
- Mon, já bych to zahrál na ride. - Jestli chceš, dáme tam ride.
- To jsem říkal. - Já bych tam dal jenom ride.
Ride, ale na hranu.
A najednou jsem mu přišla na…
chybu, hloupou nevěru,
a já…
se totálně zhroutila.
Cítila jsem stejné zavržení, jako bylo to,
před kterým jsem utekla,
a…
Upadla jsem do deprese, nebo jsem si spíš…
uvědomila, že jsem v depresi už spoustu let.
Mám připravenou pistoli,
jedna kulka do hlavy…
Přestala jsem pracovat.
Neměla jsem ani peso. Byla jsem…
na tom zle.
Kouřila jsem… jako…
Myslím, že na mě musel být hodně zoufalý pohled.
Nemytá.
Popelníky plné nedopalků.
Láhve. Doma totální bordel.
Plakala jsem,
dělala jsem scény, tloukla sebou o zem, pila, křičela.
Hrůza.
A…
Stala se ze mě hrozná, temná bytost.
Byla jsem špinavá a nevrlá.
Nemohla jsem spát. Trpěla jsem nespavostí a celé dny brečela.
A abych usnula…
dávala jsem si skleničku.
Ani jsem se nenadála a začala jsem pít víc.
Jednu skleničku za druhou, a najednou ze mě byla alkoholička.
A řekla bych,
že to bylo poprvé, co jsem přestala bojovat
a snažit se být ta oblíbená, ta skvělá, silná a úžasná,
a dovolila jsem sama sobě
asi trpět, to bylo poprvé…
Nebo poprvé plakat.
Myslím, že jsem nikdy předtím neplakala.
A v jednu chvíli jsem začala
každý den na Googlu hledat,
jak si vzít život…
bez bolesti.
Zašlo to tak daleko, že jsem si vzala prášky, míchala je.
Pak jsem měla jednu noc, kdy…
Už si nevzpomínám. Byla jsem hrozně opilá.
Pořezala jsem se. Chtěla jsem se zabít.
Už si ani nevzpomínám.
Byla jsem v prdeli.
Prostě…
hrůza.
Nevděčná…
Jedna kamarádka mi řekla: „Bude ti fakt hrozně,
ale jednoho dne se probudíš…
a první, co se ti vybaví,
nebude César ani to, co zažíváš.
Budeš myslet na všechno možné, co zrovna není katastrofa.
Na ten den čekej.“
Pak jsem se jednou probudila, koukala do stropu
a všimla si, že je na něm od vlhkosti obrovská skvrna.
Napadlo mě, že to musím nechat opravit. A viděla jsem…
naději, protože jsem si dělala starost
o opravu té skvrny na stropě.
Chtěla jsem něco zlepšit.
Měla jsem spoustu písniček a začala jsem je doma nahrávat.
Nahrála jsem si s pomocí kamarádů kytaru a basu.
Řekla jsem, a oni nahrávali.
Říkám: „To je fuk. Budu točit s tím, co mám zrovna po ruce.“
Odpojili mi elektřinu.
Protože jsem neplatila, protože jsem neměla práci.
Vzpomínám si, jak už jsem se naštvala,
vzala jsem kabel,
dala dohromady všechny prodlužovačky
a šla jsem do garáží, tam jsem je zapojila
a vedla kabel až k mým dveřím.
A hned za dveře jsem si šoupla počítač a lampu.
A tak jsem nahrála desku.
A…
to mě uzdravilo.
Vydala jsem ho jen tak. Klik.
Jedno tlačítko a… Internet. Hotovo.
Vydáno.
Nezávislé vydání.
…Mon Laferte s písní „Tu falta de querer“. Posloucháte Los 40.
Jsme v rádiu, zlato!
Dnes jsem znovu
spala v naší posteli a nic se nezměnilo.
Vzduch ani naše kočky. Nic se nezmění.
Nemůžu tě vymazat…
A začalo se mu dařit…
Světe, div se. Všichni chtěli ty písničky poslouchat.
A já: „Cože?“
Došlo mi, že ty písničky a ta hudba mají svoje kouzlo.
Já to album neprodávala.
Nedělala jsem mu promo,
nevyprávěla svůj příběh, nikdo o mně nic nevěděl.
Takže si ani neříkali, že jsem chudinka, a nelitovali mě.
Bylo to neuvěřitelné. Jako z filmu.
A na konci toho filmu
jsem vyhrála.
Nahrála jsem si doma album za dvě pesa
a ono má úspěch.
Mám spoustu nabídek, a musím se rozhodovat, kterou vezmu.
Byl to neskutečný pocit.
A řekni mi proč
ne, ne.
Jak to,
že jsi mě přestal milovat?
Dokázala jsem vydržet,
že už mě nechceš.
Už je to měsíc,
poslouchávala jsem tě, byla tvým komplicem.
Myslela jsem, že nebude jako ty žádný jiný.
Byla jsem tvůj přítel, byla jsem tvůj společník.
A teď budu spát
tvrdě, abych zapomněla.
Chci umřít, abych nemusela přemýšlet.
Přikrývám se, abych zahnala tu hořkost.
Pojď sem
a pověz mi pravdu.
Měj soucit
a řekni mi proč.
Jak to, že jsi mě přestal milovat?
Dokázala jsem vydržet,
že už mě nechceš.
Pojď sem
a řekni mi pravdu.
Měj soucit
a řekni mi proč.
Proč jsi mě přestal milovat?
Dokázala jsem vydržet,
že už mě nechceš.
Joeli!
Týme, blackout, prosím.
Ještě jednu!
Dívala ses?
- Vidělas to? - Ano, viděla!
Týme…
právě jsme uzavřeli turné.
Bylo to…
Byla to radost
s vámi hrát. Mám vás moc ráda.
Milujeme tě, Mon. Moc díky za všechno.
Ne, tobě díky!
Díky, bitches.
Cítím se tak, jak vypadám.
Jsem ráda, že jsi šťastná.
Samozřejmě jsem měla nervy. Chtěla jsem, aby všechno dopadlo dobře,
aby bylo všechno dokonalé.
Chtěla jsem se po těhotenství vrátit
a dokázat, že to zvládnu,
že to zase utáhnu,
znovu se vrátím do role umělkyně.
Nakonec jsem si uvědomila, že nejsem stejná jako pře dítětem.
Jsem mnohem napojená…
na svoje pocity.
Jsem mnohem víc
vzhůru, jsem si tak nějak víc vědomá
každého svého kroku.
Ne.
Není nic lepšího
než zakusit
svůj první polibek,
a navíc od tebe…
A… je krásné, že jsem dnes jiná žena.
A za deset let ze mě bude zase jiná.
A to je v pořádku.
Jsem součást velkého celku.
A nic důležitějšího není.
Taky jsem se naučila brát život víc…
s nadhledem.
Když se ohlédnu zpět, říkám si:
„Vydala bych se na celou tu cestu znovu?“
„Vynaložila bych znovu tolik úsilí, abych byla… úspěšná?“
A myslím, že ne, že už bych to znovu neudělala.
Udělala jsem to, protože jsem potřebovala ten pocit přijetí.
Zoufale jsem toužila, aby mě lidi milovali.
Ale teď už ne.
Mám lidi, kteří vím, že mě mají rádi
bez výhrad.
To jsem předtím neměla, a proto…
jsem vždycky zoufale vyhledávala pozornost a lásku.
Chtěla jsem být v něčím životě důležitá.
V životě někoho druhého.
Překlad titulků: Anna Perglerová