Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Minden ember arra vágyik,
hogy szeressék.
Az emberiség
azért épít hatalmas dolgokat,
azért megy a Holdra,
azért ír verseket, azért kutat…
Mindent azért csinálunk, hogy szeressenek minket.
Mind arra vágyunk,
hogy szeressenek minket.
Ijesztő!
Plakátra való mosoly.
Készüljetek fel!
- Sok szerencsét! - Köszi!
Kéz- és lábtörést!
Mindig is magányosnak éreztem magam. És azt éreztem, hogy nem vagyok elég jó.
Iskoláskoromban, amikor elénekeltem egy dalt,
mindenki rám figyelt, az egész osztály, a tanár,
és mindenki megtapsolt.
Szerettek, a barátaim akartak lenni.
És úgy éreztem, hogy ha kézmozdulatokkal kísérem a dalt,
akkor olyan leszek…
mint egy udvari bolond, tudod? Mint egy bohóc.
De ettől csak még jobban szerettek.
Ez az első Latin Grammym.
Aztán hazamentem,
ahol minden pont fordítva volt. Otthon láthatatlan voltam.
Nem számítottam.
Szóval
egész életemben hajtottam magam, hogy bizonyíthassam, elég jó vagyok.
És hozzászoktam, hogy kiemelkedő dolgokat csináljak azért, hogy szeressenek.
Hogy mindenki szeressen.
MON LAFERTE, SZERETLEK
Igaz volt a szerelmem
Nagyon szerettelek
Hiába hallgattál
Én csak még jobban szerettelek
Egy vonaton elcsattant csók
Egyszeriben olyan szilaj volt
Olykor olyan vad
Kétségbe vagyok esve…
Tizedikén volt Joelito születésnapja. Medencéztünk, sütögettünk.
Besötétedett, de még mindig a vízben voltunk.
Mennyei!
Pizzát és tekercset ettünk, és ott ültünk…
De jó!
- Jól festek? - Igen.
- Nézd!
TE LESZEL 2021 LEGSZEBB VIRÁGA
Ennek a történenek az elmeséléséhez mindent el kell mondanom.
Mind a nagyszüleimmel éltünk.
A szüleim,
a testvérem és én,
a nagybátyám
és az ő családja.
Mind itt laktunk.
A nagymamám énekes és dalszerző volt.
Bolerókat írt.
Azt mondta, hogy egykor a bolero királynőjének hívták.
Ő tanított meg énekelni.
Feltett egy lemezt, és együtt énekeltünk, ő gitározott.
Ő tanított meg,
hogy hogyan kell a színpadon viselkedni.
Minden ilyesmit.
Én például dalszerző akartam lenni.
Ez tőle jött, mert ő is maga szerezte a dalait.
Számomra sokat számított,
hogy ő írta őket,
mert nem minden nő írja saját maga a dalait.
A nőkre, pláne abban az időben,
az a szerep hárult, hogy csak előadják a dalokat.
A nagymamám viszont saját maga írta a dalait.
Szóval én is erre vágytam.
Szeretek virágot hozni a nagymamámnak.
Ő szerette ezt a gesztust. Mindig eljött a temetőbe,
virágot hozott az anyjának, a férjének,
én pedig mindig elkísértem.
„Ne menj férjhez! Mondj nekik nemet! A férfiak rosszak.
A szerelem nem létezik. Pénzes embert keress!”
A nagymamám és a tanácsai! Nagyon vicces volt.
A nagymamám mindig azt mondta,
hogy inkább
szabaduljak erről a környékről.
Számára ez volt a legjobb, ami történhetett velem az életben.
Szerintem a szenvedés és erőszak miatt, ami a mi családunkban is jelen volt.
Aztán elköltöztünk. Valamivel lentebbre,
Gómez Carrenóba.
Az volt a szüleim első lakása
férjként és feleségként.
Ez amolyan önkormányzati lakás volt.
Szerintem boldogok voltak, mert végre megvolt
a kis otthonuk, mintha csak akkor alapítanának családot.
Élénken emlékszem arra, amikor vettek egy magnót.
Amikor megjött, kinyitottuk a dobozt, és műanyagillata volt, új illata.
Lekapcsoltuk a villanyt,
ők bekapcsolták a rádiót, és bömböltettük a zenét.
Mind a négyen ott ültünk,
és nem láttunk mást, csak a rádió pici piros lámpáját.
És csak ültünk,
és hallgattuk a zenét az új rádiónkon.
Ez egy gyönyörű emlék.
Az meg mi?
Babaruhák.
Gyereked lesz?
- Gratulálok! - Köszönöm.
- Nekem is. - Tudom. Szerintem közös lesz.
Az ágy alatt, ahol a pókok táncolnak
Ott őrizzük…
Gyere!
De büdös van!
Kiviszem a szemetet.
Helló!
Ma kezdődik a turné.
Három hónapos terhes vagyok.
Úgy érzem,
óriási vagyok.
Sosem éreztem még magam ilyen hatalmasnak.
És nagyon izgatott vagyok. Máris felszállok a buszra.
Los Angelesben vagyok, innen megyünk Seattle-be.
Hát, ennyi.
Ez a koncert a huszon…
Nem. Hanyadik koncert is lesz?
Talán a 17.? Vagy a 18.?
Mindegy.
Még tíz van hátra.
Ne zavarj!
Jól érzem magam. Mintha újra élnék. Énekelhetek, meg minden.
De terhesen azért minden nagyon más.
Egyszerre elbírni a két dologgal.
Nagyon vágytam arra, hogy terhes lehessek.
IVF-fel kellett próbálkoznunk, és a második próbálkozásra összejött.
Készen álltunk egy harmadikra is,
pedig érzelmileg nagyon nehéz folyamat.
És szerintem ugyanígy folytatom akkor is, ha meglesz a baba.
Ugyanúgy fogom csinálni.
Nem akarom a kiságyában hagyni.
Akármit mondjanak is mások, vele leszek.
Mindig.
…és kolibrik repkednek
Szikráznak a napraforgók
És záporoznak a magvak
Olyan régóta várok rád
A gondodat viselem
A megérzésem azt súgja, hogy eszméletlenül kreatív leszek.
Akármennyit dolgozom is,
másnap úgy ébredek, mintha mi sem történt volna.
Szerintem a korán kelés,
vagy ha nem alszom azért, mert gondoskodom a várva-várt babámról,
gyönyörű élmény lesz.
Orchideahaj…
Gyerekkoromban rettegtem ettől a faltól, mert az anyám traumatizált.
Azt mesélte, hogy egy gyerek nekiszaladt, és úgy megütötte magát, hogy meghalt.
Ezzel érte el, hogy ne szaladgáljunk.
Engem így neveltek.
Abban az épületben, ahonnan jöttünk,
került sor az első nyelves csókomra.
Nyelves volt!
Ott üldögéltem, és dalokat írtam.
Ott. Egész délután.
Dalszerző akartam lenni.
Emlékszem, hogy mindenből dalt akartam írni.
Minden élethelyzetből. Ha tetszett valaki, vagy…
Nem tudom. Mindenből. Mindenből ihletet merítettem.
Emlékszem, hogy akkoriban még nem volt internet,
szóval egy jegyzetfüzetbe írtam minden szópárt, ami rímelt.
Így amikor éppen nem jutott eszembe semmi,
és szükségem volt egy megfelelő rímre,
akkor volt hova nyúlnom.
A szüleim hétéves koromban váltak el.
Ez fordulópont volt. Apám elment.
Anyámnak anyagi problémái voltak. Megbetegedett.
Szerintem végre szerette volna a saját életét élni.
Gyönyörű az a fa.
Mindennap kilátogattunk a domboldalra, és fehér, száraz virágokat gyűjtöttünk.
Rengeteget.
Anya befestette őket, aztán csokorba rendeztük és eladtuk őket.
A testvéremmel jól elvoltunk.
Számunkra játék volt virágot gyűjteni,
ráadásul a végén pénzt is szereztünk vele.
Emlékszem, egyszer találtam öt lucát a földön, pont a lábam mellett volt.
Hevesen zakatolt a szívem.
Felvettem. És megtartottam.
Apámmal az a helyzet…
Elváltak anyámmal, és azon civakodtak, hogy kinél legyünk.
Emlékszem, alku tárgyának éreztem magam,
mert azon veszekedtek, melyikünk hol legyen,
de igazából szerintem egyiküknek sem kellettünk igazán.
Csak veszekedni akartak.
Mivel apa elvesztette a felügyeleti jogot,
elment. Úgy döntött, elhagy minket. Teljesen felszívódott az életünkből.
Fizikailag és anyagilag is.
Anyám pedig nyakra-főre kereste.
Elküldött minket otthonról.
„Kopogjatok be oda, ott lakik apátok!”
És mi bekopogtunk, de folyton elhajtottak minket.
Évekig kerestük.
Számomra fárasztó volt.
Visszamentünk oda, bekopogtunk, elküldtek.
Melegem volt, éhes voltam, mégis apát kellett keresnem.
De nem akartam.
Amíg egy nap, amikor már a nagyanyámmal éltem…
Tizenhét-tizennyolc lehettem. Tizenhét.
Felhívtam apát…
ő pedig rám csapta a telefont.
Visszahívtam, és újra letette.
Végül azt mondtam: „Apa, semmit sem akarok tőled.
Nem kell tőled pénz.
Csak szeretnélek megismerni.”
De így is letette.
Gyerünk! Lássam a kezeket!
Az árnyak között jártam
Várakoztam
Végig rád vártam
A hullámokkal játszottam
És őket faggattam
„Mégis hová ment?”
És a szempilláim táncában
Pókok másztak rám
A kisujjammal takartam el a napot
Míg a szívem vízbe fúlt…
Mi lesz? Lássam a kezeket!
Meggyötört évek állnak mögöttem
Félbeszakadtam
Még ma is egyedül érzem magam
Ezrek között kereslek
Mindenkiben téged kereslek
Minden férfiban téged kereslek
Annyi férfiban
Az embert, az apámat
- Szépen énekelsz! Jól hangzik. - Köszönöm!
Pénzt is kereshetnék vele.
Vegasban vagyunk.
Emlékeztet valakire
Az, ahogy táncolsz
Miért nézel így rám?
A pillantásod éget
Egész este rád gondoltam
Bárhová menjek is, téged látlak
Csókolni akarom az ajkaidat
Érinteni akarom a tagjaidat
Várj fél kilencig! És elmondom.
Tudjátok, mit? Felkészültetek?
- Igen. - Juan Carlos, mehet! Hang?
- Oké. Jók vagyunk. Felvétel! - Három, kettő, egy!
Mon Laferte!
A Latin Grammy legtöbbször jelölt női előadója.
A legjobb külföldi dal kategóriájában jelöltek.
Ne is kérdezz semmit!
- Csak bélyegezz meg! - Hogyne. „Őket képviselem!”
Nancy! Ami a chilei fellépést illeti…
Szerintem a nyárra kellene időzíteni.
Ha azt akarjátok, hogy odamenjek…
nyáron lenne a legjobb.
De kéne egy 100%-os megerősítés
pontos dátumokkal, hogy lefoglalhassam azt az időszakot.
De izgi!
Érzem.
- Ezek az első apró rúgások. - Mozog?
Úgy örülök.
Ezek az elsők.
De izgalmas!
Egy számmal nagyobb cipőt kell hordanom.
- Tényleg? - A folyadék-visszatartás miatt.
Olyan a lábam, mint egy empanada.
Viszlát!
Melyik részét nem értik annak, hogy „ez a Moulin Rouge, ez mariachi”?
Nem tudom.
- Értem. - Az ott Moulin Rogue.
- Igen. - Már a legelején megmondtam, hogy nem jó.
Nem kell a Moulin Rogue, mert az én stílusom a mariachi.
Nem értem ezt a díszletet.
- Át kell alakítanunk. - Igen.
Elszúrták.
- Úgy tűnik. - És?
De helyre fogják hozni.
Szóltak a kreatív csapatnak, hogy hozzák helyre.
- Öt, négy, három… - Négy! Három!
Aztán anyámnak lett egy barátja.
Egy alkoholista férfi.
Erőszakos volt.
Hét évig velünk lakott.
Rengeteg anyagi problémánk volt. Rengeteg.
Ez a környezet nem volt megfelelő egy családnak.
És szerintem azt is fontos megérteni,
hogy a szegénység mennyi problémát hoz magával.
Azt hiszem, anyám napról napra próbált élni,
küzdött a betegségével és a pénzhiánnyal.
Próbálta kitalálni, hogyan jussunk pénzhez.
Aztán belekeveredett egy toxikus, erőszakos kapcsolatba,
amiből nem menekülhetett.
Amikor az ember még gyerek és szegény,
nincs sok lehetősége ilyesmin tűnődni.
Napról napra éltünk.
Legyünk túl a mai napon, aztán meglátjuk, mi lesz!
Nehéz volt.
Az a férfi engem is bántalmazott. Sok minden történt.
Anyának nem mondtam el.
Amúgy sem értette, mi történik.
Nem értette.
Igen. Ez van.
Erről sosem beszéltem sokat.
Akkoriban nagyon elutasító voltam anyámmal.
Testileg is. Nem akartam a közelében lenni.
Tele voltam fájdalommal és haraggal.
Gyönyörű vagy ott, a konyhában
Széttárt kézzel, lassan haladsz
Szoríts magadhoz!
És újra a kislányod vagyok
Elveszem a karodban És már nem haragszom
Olykor rám kiabáltál
Olykor megütöttél
De te, anyu
Olyan egyedül voltál
És legalább nekem megadtad
Amit te nem kaptál meg soha
Sírtál, amiért nincs kenyér Hogy legalább minket megetetnél
És ma, ahogy visszagondolok rád
Végre látom rajtad
Hogy bűnbánó vagy, és fáradt
Ez a te kereszted Ezt hordod megsebzett szívedben
Semmi kétségem, hogy szerettél
Végre látom…
„Te vi”.
„Látom”.
Ez a dal nagyon fontos a számomra.
Amikor megmutattam anyámnak, azt mondta, hogy ne adjam ki.
Mert akkor mindenki tudná, hogy megütött.
Nem akarta, hogy kiderüljön.
Mert annyira szégyellte.
És énekeltél nekem
Hirtelen úgy éreztem…
Egyébként még mindig előfordul, hogy csapdába esve érzem magam.
És volt már rá példa,
hogy pánikrohamot kaptam. Hogy nem kaptam levegőt.
Mert úgy érzem, hogy az anyaság sok felelősséggel jár.
Most már jobban tudok kötődni az anyámhoz.
Szoros a kapcsolatom a családommal, de nem abban az értelemben,
hogy mindennap beszélnénk.
Nem kell folyton találkoznunk. Nem is tudom.
Megtanultunk együtt élni a távolsággal.
Senki sem tökéletes.
Az anyukák tökéletlen nők.
Ők is emberi lények.
Akármi történjék is, akárhogy…
Akárhogy nevelt is fel az anyám, itt vagyok, és ezért hálával tartozom.
Itt vagyok.
Drága szerelmem
Nincs semmi más
Amit tehetnék
Úgysem változol És úgysem győzhetsz meg
Hogy ezúttal
Minden rendben lesz
Meddig fogod még
Azt gondolni
Hogy folyton csak kérhetsz Anélkül, hogy te is adnál?
Hát, tudd meg!
Nem várok rád tovább
Drága szerelmem
Ha nem akarsz visszajönni
Akkor miért keresel engem még mindig?
Ne kérj tőlem egy utolsó éjszakát!
Drága szerelmem
Számodra könnyűnek tűnik
Elhagysz, később pedig követeled
Hogy csakis téged szeresselek
Mintha én semmit sem éreznék
Semmit
Az egyetlen hely, ahol teljesnek érzem magam,
mintha legalábbis meditálnék,
az a színpad.
A színpadon kapcsolódhatok az érzéseimhez.
Kapcsolódhatok az emberekhez, amihez az emberek is kapcsolódhatnak,
és így mind őszinték lehetünk.
Az élőzenei fellépések brutális őszinteséggel járnak.
Drága szerelmem
Ha nem akarsz visszajönni
Akkor miért keresel engem még mindig?
Ne kérj tőlem egy utolsó éjszakát!
Van ez a gyönyörű, ugyanakkor irracionális, ősi dolog,
amiben már az őseink is hittek.
Meg kell élnünk az életünket.
Időnként tényleg azt érzem,
hogy teljesen megélem a jelent.
A színpadon teljesen átadom magam a közönségnek.
Olyankor teljesen a jelenben élek.
…szeresselek
Mintha én semmit sem éreznék
Semmit
Jelentkeztem az iskolai rendezvényekre.
Tanítás után
pedig egy sportklubba jártam énekelni.
Abban a sportklubban megismerkedtem egy férfival.
Egy nap felhívott, és azt mondta: „Szia!
Az egyik hely énekest keres.
Menj el a meghallgatásra!”
Tizenhárom éves voltam. Engem választottak.
Azt mondta,
hogy a fizetés egyelőre napi 1500 peso.
Ezerötszáz chilei peso.
Az gyakorlatilag semmi.
De helyezzük kontextusba!
Akkoriban száraz kenyéren éltünk.
Az az 1500 peso számomra rengeteg volt.
Imádtam. Mindennap ott voltam, találkoztam másokkal, és énekelhettem.
Az éneklést sosem hagytam abba.
Amikor középiskolás lettem,
egyáltalán nem érdekelt a tanulás.
Ez megkönnyebbülés lehetett anyámnak, mert mindig ő vitt el, ő vigyázott rám.
Zabolázatlan voltam, lázadó,
drogozni is elkezdtem.
Nem akartam az egészet. Nem akartam iskolába járni,
csak énekelni akartam. Volt munkám,
szóval máshogy éltem, mint a többi diák.
Nem. Az iskola sosem érdekelt különösebben.
Szóval akkoriban kezdtem dolgozni, amiben azóta sem tartottam szünetet.
TIZENHÁROM ÉVESEN EGY 34 ÉVES PASIVAL JÁRTAM.
ELEINTE SEMMIT SEM AKARTAM TŐLE,
DE VÉGÜL HAGYTAM, HOGY MEGCSÓKOLJON.
ÖT ÉVIG TARTOTT, ÉS…
AZ ÉN HIBÁM VOLT.
Amikor elkezdtem ott énekesként dolgozni,
megismerkedtem egy idősebb pasival. Huszonegy év volt köztünk.
A közelembe férkőzött. Látta rajtam, hogy magányos vagyok, és azt mondta,
segít nekem, leveszi a gondokat a vállamról.
Hogy Isten terelte felém, ő a megváltóm, és hogy tőle csak szeretetet kapnék.
De le kell állnom a drogokkal és minden rossz szokásommal,
hogy részesüljek Isten szeretetéből.
Én pedig hittem neki. Magányos voltam, és elveszett.
Tanulatlan volt.
Én tanítottam meg írni és olvasni.
És…
végül öt évig voltunk kapcsolatban.
Nős volt, gyerekei is voltak.
Istennek láttam őt.
Tiszteltem, de féltem is tőle.
Azt tettem, amit mondott.
Utcai előadóművész volt.
Bohóc.
Volt, hogy vele mentem. Néha énekeltem is vele az utcán.
Énekeltem bárokban, cirkuszban,
kocsmákban,
fesztiválokon, egész Chilét beutaztam.
Mondhatni, ő lett a „menedzserem”.
Elvette a keresetem felét.
A családom ebből annyit látott, hogy otthagytam az iskolát,
de legalább dolgozom.
Hazaadtam a pénzt, nem drogoztam, nem ittam.
Így hát senki sem szólt egy szót sem. Mind tudták,
hogy mi a valóság, nyílt titok volt.
Csakhogy ő volt a „menedzserem”. Így senki sem szólt semmit.
Emlékszem, hogy akkoriban,
mivel az utcán dolgoztam, és folyton ott lógtam,
állandóan azt lestem, hogy találok-e aprót.
Időnként sikerült. „Egy érme!”
Mindig egy csomó apró volt nálam,
bűzlöttem az aprótól,
amiért időnként gúnyt is űztek belőlem.
Folyton az aprót számlálgattuk,
amikor énekeltem, aprót kaptunk, szóval sok apró fordult meg nálunk.
Mást sem csináltam, csak dolgoztam.
És azt tettem, amit a pasim mondott.
Igen, így éltünk.
Emlékszem, hogy mennyire magam alatt voltam azokban az években.
AZÉRT TÖRTÉNT, MERT RIBANC VAGY
A szerelem sosem bűn
Mondja egy negyvenéves férfi
Miközben egy 13 éves lány
Lába közét érinti
A lány olcsó ruhákba burkolja magát
Kergeti az énekesi álmát
Miközben nem töltheti meg a hasát
„Isten téged választott
Ezért lehetünk egy pár
Én leszek a megváltód
Így lesz belőled szupersztár”
Miközben a magáévá teszi, ezt mondja
Egy sikátor sötétjében tolja
Nagyon féltem tőle. Attól is féltem, hogy öngyilkos lesz.
Azt mondta, azért született, hogy rólam gondoskodjon,
és ha nem lennénk együtt, nem lenne értelme az életének.
De persze szabad vagyok, és bármikor elmehetek.
Folyton manipulált.
Nem voltam fontos neki. Nem szeretett. Nem hiszem.
…mindennap
Az álmai megkopnak
És semmi hite nem marad
Emlékszem, hogy elmentünk északra, Antofagastába.
Együtt.
Ez volt az egyik utolsó közös utunk.
Az utcán dolgoztunk.
Találkoztam egy lánnyal, aki járt vele, amikor még ő is gyerek volt.
Beszéltem ezzel a lánnyal,
és felnyitotta a szememet. Megértettem, hogy ami velem történik,
bántalmazás.
Abban a pillanatban értettem meg. Előtte nem fogtam fel.
Mert mindvégig
elhittem az istenes történetet, tudod?
De amikor rájöttem, hogy mit művel,
hogy ezt több másik kiskorúval is megtette…
akkor felnyílt a szemem.
Semmi másra sem vágytam,
mint hogy elérjek valamit, hogy ki tudjak ebből törni,
hogy ne egy idősebb pasival éljek, hogy ne erőszakban éljek.
Ezért mentem el egy tévés meghallgatásra. Nagyon reménykedtem, hogy összejön.
Emlékszem, hogy meg is mondtam neki.
A buszpályaudvaron közöltem vele, hogy akkor látjuk egymás utoljára.
Azelőtt nem mertem volna megtenni.
Rettegtem tőle.
Amikor elbúcsúztam tőle, féltem, hogy meg fogja ölni magát.
Arra gondoltam, hogy megöli magát,
de nem számít. Már nem számított. Csak annyit mondott: „Oké.”
Aztán elment.
Soha többé nem hallottam róla. Teljesen felszívódott.
Furcsa volt,
hogy többé nem hallottam felőle.
Annyira rettegtem attól, hogy mi történhet.
Tudod? De végül nem történt semmi.
Santiagóba mentem.
Beválogattak a tévéműsorba.
Számomra pedig ez egy életre szóló lehetőség volt.
Meg kellett ragadnom.
Tizenkilenc éves, egyedülálló, Vina del Marból érkezett hozzánk.
Monserrat Bustamante Luis Miguel „La media vuelta” című dalát adja elő.
ÉNEKESNŐ
Nagyon komolyan vettem.
Ez volt minden, amire vágytam.
Elérkezett a megváltás. Megváltoztatta az életemet.
Kit hívtunk meg María José mellé, Claudio?
Monserrat Bustamentét,
egy ismeretlen, 19 éves énekesnőt.
A 12 éves María José Quintanillával énekel.
Javier Soltis „La media vuelta” című dala jön.
Azt mondtam, hogy velem egykorú fiúm van. Önmagamat adhattam.
Boldog voltam. Azt csinálhattam, amit szerettem,
végre láttam a fényt.
Igen, nagyon boldog voltam.
Nem is a műsorban akartam nyerni, hanem az életben.
Pénzre volt szükségem.
Egy argentin énekestől megkérdezték, hogy ki tanította énekelni. Azt felelte:
„Az éhség.”
Az éhség volt az,
ami miatt megtanultam csalni és csábítani.
Az éhség.
Jaime Coloma, hány pontot kap Monserrat Bustamante?
- 5,8-at. - 5,8-at!
Van itt még egy összetett probléma, Monserrat.
Szerintem néha az a baj,
hogy a teljesítményed ellenére nem látjuk az érzéseid.
Szóval az a baj, hogy jó a teljesítményem?
Tudod, hogy mindent beleadok. Szívvel-lélekkel csinálom.
Nem örülök. Mindig lepontoznak. Nem értem. Pedig én boldog vagyok.
Nem értem, miért.
De jó, hogy képes vagy az önkritikára!
Csak így tovább, és még sokra viheted!
EGY ÉNEKES MA ELHAGYJA A MŰSORT
Miután elkezdtem fejlődni, és jobban teljesítettem,
a saját dalaimmal próbáltam kifejezni magam.
Azt mondták, hogy felvehetek egy albumot,
a zenei producer pedig Jaime Román lesz.
Nem voltak valami jó dalok,
de azért meghallgathatta volna őket. Rájuk sem hederített.
Az egész rémes volt. Ahányszor csak találkoztunk, zaklatott.
A műsor egész időtartama alatt, öt éven át.
Ez volt a legrosszabb, ami ott történt velem.
Naivan megpróbáltam beszélni a műsor vezetőjével.
Elmondtam a vezetőségnek, hogy Jaime Román zaklat engem.
És hogy abba akarom hagyni.
Mire azt mondták: „Segítünk.
Nem tudtuk ezt Jaime-ról. Rettenetes! Ki hitte volna?”
Azt éreztem, hogy győztem. Szuper volt.
De aztán semmi sem történt.
Semmi.
Az életem jó részében mindig menekültem valami elől.
Vagy éppen kergettem egy álmot.
Nem? Kiskorom óta el akartam hagyni az anyám házát.
Ugyanez történt. Hirtelen el akartam hagyni Chilét.
„Keresek valamit. Nem tudom, hogy mit.
Nem tudom, menekülök-e, hogy önmagamat keresem-e.”
Akkoriban nagyon sokan mentek Mexikóba.
Úgy voltam vele, ha mindenki oda tart, akkor engem is érdekel, mi lehet ott.
Elképesztő lesz!
Filmet forgatunk!
Ez az!
- Jó estét! - Jó estét!
Ne!
A testemet is veszed?
Csak válltól felfelé látszol.
És ha így csinálok?
Vagy így?
Készen állsz a holnapra?
Igen. Készen állok.
- És te? - Én is.
Amikor Mexikóba mentem, végtelen szabadságba csöppentem.
Egy óriási, 25 milliós városba, ahol senkit sem ismertem.
És úgy éreztem, hogy ott szabadon az lehetek, aki lenni akarok.
Nem háborgatott a múlt, nem volt ott a családom, a barátaim.
Nem volt semmim.
Bármilyen életet élhettem, a nulláról kezdhettem mindent.
Olyan dolgokba is belevágtam, amikbe korábban nem mertem.
Elkezdtem élni, kiélveztem…
a fiatalságomat.
Mexikóba 23–24 évesen érkeztem.
Nem tudom. Végre szabadon élhettem.
Igen. Készen állok.
- Sötétítsek be? - Ne! Nem kell.
Legyen világosabb?
- Hogy kapcsoljam ki ezt a lámpát? - Majd én.
- Így jobb. - Oké
Felvétel folyamatban.
Rafa is itt lesz.
Ma lesz a három metropolitanos koncertedből az első,
ami bizonyos értelemben lezárja ezt a mesés évedet.
Elképesztő időszak áll mögötted.
Két album, egy Grammy-győzelem.
Te hogy értékeled az elmúlt évet?
- Elvégre most már díjnyertes vagy. - Igen.
A legjobb énekes-dalszerzői albumért díjaztak,
de a legjobb külföldi zenei albumért is megkaptad a jelölést.
Nem a Latin, hanem a rendes Grammyn.
Érdekes látni, hogyan fejlődött a zenéd.
Ott volt a Seis albumod,
ami felkerült a legjobb 2021-es albumok listájára,
ráadásul két telt házas koncertet is adsz.
Az új dátum is lassan telt házas lesz.
A leghallgatottabb művészek egyike vagy.
A Spotifyon havonta 6,3 millió lejátszásod van.
A legtöbbet hallgatott dalodat,
a „Tu falta de querer” címűt 241,6 milliószor játszották le.
Az sok! Nem tudtam, hogy ilyen magas ez a szám.
De nagyon örülök neki.
Gondolom, könnyű terhességed van,
elvégre az Egyesült Államokban turnézol.
Mikor fogsz szünetet tartani, hogy életet adhass a kicsinek?
Mit árulnál el erről, Mon?
Nem tartok szünetet. A színpadon fogok szülni.
Csörög a telefonom.
Nem veszem fel.
Dani! Kérem a telefonomat.
- Tessék? - A telefont.
- Nekem is kell. - De most én kérem.
Amit én csinálok, fontosabb annál, amit te csinálsz.
Oké.
Üdv, doktor úr!
Elnézést a zavarásért, de sajnos
kiújult az allergiám, és nem tudom rá szedni a gyógyszert.
Mivel azt mondta, hogy…
Azt mondta, hogy ne szedjem.
Viszont emiatt most kisebb asztmás rohamaim vannak.
Tegnap este alig kaptam levegőt.
Nem nagyon tudok aludni, mert nem kapok levegőt.
Nem akarok semmi olyasmit szedni, amivel ártanék a babának.
Segítsen! Mit tegyek?
Ma este fellépésem lesz.
Ma este, holnap és holnapután is.
Viszont kapar a torkom,
és nem kapok levegőt.
Az elzáródott légutaim miatt olyan a hangom, mintha sípolnék.
Nem bírom ezt az allergiát! Mindenem viszket!
Mire vagy allergiás?
Az én munkám nem irodai munka, nem átlagos beosztásban dolgozom.
Ez a munkám, egész életemben ezt csináltam,
a testem is hozzászokott már.
Most dolgoznom kell, és az orvos is megadta az engedélyt,
szóval dolgozom.
Egyszer láttam egy interjút Lady Gagával.
Megkérdezték tőle: „Gondoltad valaha, hogy híres leszel?”
„Mindig is híres voltam, csak korábban senki sem tudott róla.”
- Tetszett. - Láttam a YouTube-on.
Összekötjük a zenét az érzéseitekkel.
Tudom, nehéz, ha mindig ugyanazt csináljuk,
de biztos vannak olyan dalok, amik jelentenek valamit a számotokra.
Amik megérintenek titeket.
Ti vagytok a zenekarom, ti adjátok a show lényegét.
És most nagyobb szükségem van rátok, mint valaha, mert csak fél gőzzel bírom.
Vagy annyival sem.
Ha nem adunk bele mindent, minek is csináljuk?
Őszintén szólva nagyon jól hangzott minden, mint mindig.
- Tökéletesen énekeltél. - Dehogy, szörnyen ment!
- Nem. - Sokat várok magamtól.
Alig bírtam énekelni.
Nem kaptam levegőt. A második szám alatt azt éreztem, hogy…
- Még 30 százalékot sem nyújtottam. - Ilyenre eddig nem volt példa.
- Szörnyen énekeltem. - Nem énekeltél szörnyen.
- Szörnyen. - Jól énekeltél, csak…
Nem szeretem, ha hazudtok nekem!
Nagyon fáradt voltál. Ez van.
Látni lehetett, ahogy…
- Nem kaptál levegőt. - Ziháltál kicsit.
Igen, ez igaz.
Ez az, tedd fel a lábadat! Az használ.
Igen.
A színpadon is erre lett volna szükség.
- Hogy feltedd. - Az utolsó két számnál.
Egy veracruzi bárban kezdtem énekelni.
Mexikóvárosból hat óra elbuszozni odáig.
Mások dalait adtam elő.
És belevetettem magam az éjszakába.
Egy évig. Csütörtökön, pénteken és szombaton léptem fel.
Vasárnap visszabuszoztam a mexikóvárosi otthonomba,
mivel Mexikóvárosban éltem.
Hétfőtől szerdáig ott voltam,
próbáltam valamit ügyeskedni a saját zenémmel,
ismerkedtem, kapcsolatokat építettem, ilyesmi.
A hétvégéket Veracruzban töltöttem.
Kettő, három, négy…
A következő évben
egy mexikóvárosi bárban kaptam állást.
Sok-sok éven keresztül ez ment, bárokban léptem fel.
A szívem kalapál
A lövésed eltalált
Lassan néztél rám
A tested nem hagyja abba a forgást
Úgy kedvelem őket, mint téged
Elektromos zúgás ég bennem
Hadd próbáljam meg!
Idővel sok rajongót szereztem mások dalainak előadásával.
Bárról bárra követtek engem.
Azt kérdezgették, mikor lesz végre saját albumom.
Jövő héten elkezdjük felvenni Mon Laferte albumát.
Örülök. De izgulok is!
Szerintem hihetetlen lesz.
Az első albumom a Desechable volt.
Még 2011-ben.
De aztán a Tornasol kellett,
hogy egyre többen megismerjék a zenémet,
és eljött az az idő, hogy már sok helyen a saját dalaimat játszhattam.
És sok hely volt, ahol felléphettem,
sokat zenéltem parkokban, játszottunk az utcán,
a közönség pedig jött és segített.
Akkoriban a független zenei színtér nagyon jelentős volt.
Elbújtam
Tartottam magam De már képtelen vagyok rá
Határozottan emlékszem,
hogy amikor a Tornasolt népszerűsítettem,
végre azt kezdtem érezni, hogy én igenis képes vagyok erre.
Magamra találtam.
Odafigyeltem. Hallgattam magam, rátaláltam a hangomra.
Az írói hangomra is. És elkezdtem bízni magamban, ami fontos.
Igen, ez egy kellemes időszak volt.
A mexikói underground akkoriban nagyon alternatív közeg volt.
- Halló? - Halló!
- Daniela? - Nem, Mon vagyok.
Az igazat szeretném hallani! Jön valaki, vagy nem? Leléptek, vagy sem?
- Mi lesz? - Leléptek.
- Kérem a telefonszámát. - Jó, átküldöm.
Segítenie kell, mert számtalan problémánk van.
Fordítva tették fel a körmöket. Csomó minden nem stimmel.
Fordítva vannak fent a körmök.
Mindjárt ott lesznek…
Őszintén! Jönnek, vagy sem?
- Ha nem, megoldom egyedül. - De, mennek.
Nem jók a gombok, nem jó az öv, nem jók a körmök.
A piros ruhának lejön az öve, szóval kéne egy…
Kicsikém, drágám! Gyere ide, kisfiam!
Mi az, ami megvan?
Fekete öv, vörös szalag, körmök, fekete nyakkendő, gombok.
- Ennyi. - Igen?
Megnézem, itt vannak-e. Intézem.
Ugye, kicsikém? Jó volt fél tízig aludni.
Tudta. Azt mondta, semmi gond, anyu ma énekel.
Az én gyönyörű kisfiam.
A fiam nagyon boldoggá tesz.
- Hogy vagy? - Nagyon jól. Te?
- Én is. - Mi a helyzet?
- Stresszes napunk van. - Képzelem.
Egy koncert miatt sem rohangáltam még ennyit.
Igen, láttam.
- Nem látta valaki a telefonomat? - Itt van.
- Köszönöm! - Hidratáljuk az ajkadat!
Ha van rá lehetőség, akkor…
Hadd lássalak!
- Kettes számú szabály. - Egy szót sem szólok.
A stábnak nincs szava.
Mindig igazam van, és mindenki azt csinálja, amit mondok.
- Figyelj! - Igen?
- Hány órát mondott? - Nem mondott semmit.
- Álljunk körbe? - Igen.
Van más szín is? Valami erősebb.
Még négy perc.
- Jövök. - Négy perc múlva kezdünk.
Szia, Emilita!
Szia, kicsikém, szeretlek!
- Ügyesen, anyu! - Oké. Kész.
Készen álltok? Gyerünk!
Ez igen! Jól néztek ki. Imádom.
Jól van, zenekar!
Ez az első fellépésem anyaként.
Emiatt gyönyörű és különleges lesz a számomra.
Üdv a klubban! Jó móka lesz.
Ez az! Érezzük jól magunkat!
Ha nem adunk bele mindent, minek csináljuk?
Elbúcsúztattalak
De hazudtam, nem akartam, hogy elhagyj
Elbújtam
Tartottam magam De már képtelen vagyok rá
Ki akartalak törölni az emlékeim közül
De folyton az eszembe jutsz
Kezeket fel, gyerünk!
Lássuk csak! Imádom a Volumen 1 albumomat.
Emlékszem, hogy fel akartam venni egy albumot Césarral, az akkori párommal.
César eszméletlenül fontos volt a számomra.
És mindig is nagyon sokat fog nekem számítani.
- Mon, ide kéne a cintányér. - Ha szeretnéd, lehet.
- Én is ezt mondtam. - Egy cintányérszóló.
Igen, de csak a szélére ütve.
És akkor hirtelen a tudomásomra jutott,
hogy hibázott, buta módon megcsalt.
Mire teljesen szétestem.
Ugyanazt az elutasítást éreztem,
ami elől menekültem,
és nagyon depressziós lettem,
sőt, inkább felismertem, hogy már évek óta depressziós voltam.
A kezembe simult a fegyver
Egy lövés kell a fejbe
Abbahagytam a munkát.
Semmi pénzem sem volt. És nagyon mélyre süllyedtem.
Folyton dohányoztam. Úgy értem…
Szerintem szörnyen kiábrándító látványt nyújthattam.
Mosdatlan voltam.
A hamutartóm tele volt csikkekkel.
Mindenhol üres üvegek voltak. Egy disznóólban éltem.
Sírtam.
Jelenetet rendeztem, a földre vetettem magam, ittam, sikítoztam.
Kész katasztrófa volt.
És…
És kiállhatatlan, komor, mocskos, nehéz természetű ember lettem.
Aludni sem tudtam. Álmatlanság gyötört. Egész nap sírtam.
Ahhoz, hogy alhassak…
innom kellett,
így észrevétlenül egyre többet vedeltem.
Egyik pohár jött a másik után, fel sem tűnt, hogy alkoholista lettem.
És azt hiszem,
ez volt az első alkalom, amikor feladtam.
Nem akartam, hogy szeressenek és csodáljanak, hogy erősnek tartsanak.
Ehelyett megengedtem magamnak,
hogy szenvedjek. Ez volt az első, hogy…
Akkor sírtam először.
Azelőtt sosem.
És volt egy pillanat, amikor elkezdtem
mindennap rákeresni a neten,
hogyan ölhetném meg magam…
fájdalommentesen.
Mindenféle tablettát vettem be.
Aztán volt egy éjszaka, amikor…
Nem is emlékszem. Annyira részeg voltam.
Megvágtam magam. Elvégre meg akartam halni.
Nem is emlékszem.
Szét voltam csúszva.
Méghozzá…
nagyon.
Hálátlan…
Egy barátnőm azt mondta: „Szörnyen magad alatt leszel,
de egy nap majd, amikor felébredsz…
akkor már nem César fog elsőként az eszedbe jutni, vagy a nyomorod.
Hanem valami másra fogsz gondolni, és nem lesz minden rémes.
Kapaszkodj abba a napba!”
És emlékszem, hogy egy nap felébredtem, a plafont bámultam,
és észrevettem egy hatalmas foltot.
És arra gondoltam, hogy el kéne tüntetni.
És ez végre reménnyel töltött el, mert végre az a beázás foglalkoztatott.
És jobb körülményekre vágytam.
Rengeteg dal volt a fejemben, otthon kezdtem őket felvenni.
Én játszottam a gitáron, a basszusgitáron,
segítettek a barátaim. Segítettek felvenni az albumot.
Én pedig azzal boldogultam, amim volt.
Lekapcsolták az áramot.
Mivel nem dolgoztam, nem fizettem be a villanyszámlát.
Emlékszem, egy napig bosszankodtam,
de aztán fogtam egy hosszabbítót.
Minden hosszabbítót összedugtam,
lementem a parkolóházba, bedugtam,
és elvezettem az áramot egészen a lakásomig.
Az ajtóhoz cipeltem a számítógépemet és egy lámpát. Így vettem fel a lemezt.
És ez gyógyító hatással volt rám.
Az albumot én magam jelentettem meg. Egy gombnyomással felkerült az internetre.
Ennyi. Kiadtam. Független lemezkiadás volt.
…Mon Lafertétől a „Tu falta de querer”. Maradjatok velünk!
Benne vagyunk a rádióban, szivi!
Ma visszamentem
Hogy újra az ágyunkban alhassak És minden ugyanolyan volt
A levegő és a macskáink is Semmi sem változott
Nehéz téged elfelejtenem
És jobbra fordult a sorom.
Nem értettem. Mindenki hallani akarta a dalaimat.
Nem is értettem.
És akkor rájöttem, hogy a zenének is varázsereje van.
Mivel nem pénzért adtam ezt az albumot. Nem népszerűsítettem.
Senki sem tudott semmit a keletkezéséről.
Nem arról volt szó, hogy sajnáltak volna a sanyarú sorsom miatt.
Hihetetlen volt. Mintha egy filmben lennék.
A film végén pedig én győztem.
Legatyásodva hoztam össze ezt az albumot,
és sikeres lett.
Válogathattam az ajánlatok közül, amikkel bombáztak.
Hihetetlen érzés volt.
Mondd meg az okát!
Nem
Hogy lehet
Hogy már nem szeretsz?
Pedig még azt is elviselném
Ha már egyáltalán nem szeretnél
Egy hónappal korábban
Úgy hallgattalak, mint máskor A bűntársad voltam
Azt hittem, hogy nem lesz más Senki más rajtad kívül
A barátod voltam A társad voltam
Mély álomba merülök
Hogy elfelejtsem minden trükköd
Inkább meghalnék Csak hogy ne kelljen gondolnom rád
Betakarom magam Hogy a keserűség elhagyjon már
Gyere!
És mondd el az igazat!
Essen meg rajtam a szíved!
És mondd meg az okát!
Hogy lehet, hogy már nem szeretsz?
Pedig még azt is elviselném
Ha már egyáltalán nem szeretnél
Gyere!
És mondd meg az okát!
Essen meg rajtam a szíved!
És mondd meg az okát!
Hogy lehet, hogy már nem szeretsz?
Pedig még azt is elviselném
Ha már egyáltalán nem szeretnél
Joel!
Az egész zenekart kérem!
Vissza!
Láttad?
- Láttad? - Igen, láttam!
Figyelem!
Befejeztük a turnét.
Igazi…
Igazi élmény volt veletek turnézni. Nagyon szeretlek titeket.
Szeretünk, Mon. Mindent köszönünk!
Mi köszönjük!
Köszönöm, dinkák!
Érzem, hogy hogy festek.
Olyan jó boldognak látni téged.
Persze, volt egy kis kirohanásom. Azt akartam, hogy minden jó legyen.
Hogy minden tökéletes legyen.
A terhességem után mindenkinek be akartam bizonyítani,
hogy újra képes leszek rá, hogy újra felfedezem önmagam művészként.
Rá kellett jönnöm: nem ugyanaz vagyok, aki a szülés előtt voltam.
Sokkal jobban megélem…
az érzéseimet.
Sokkal éberebb, tudatosabb vagyok
minden lépésemmel kapcsolatban.
Nem
Semmi érhet fel azzal
Mint amikor megízleljük
Az első csókunkat
Aztán egyre többet…
Van valami gyönyörű abban, hogy ma már más nő lett belőlem.
Tíz év múlva megint másmilyen leszek.
És ez nem baj.
Egy nagy egész része vagyok.
Semmi sem számít igazán.
Azt is megtanultam, hogy az életet nem kell annyira
komolyan venni.
Ha visszatekintve arra gondolok:
„Végigcsinálnám még egyszer?
Erőlködnék-e megint ennyit, hogy sikeres lehessek?”
Mai fejjel úgy gondolom, hogy nem kezdeném újra.
Azért tettem, mert azt akartam, hogy elfogadjanak.
Kétségbeesetten vágytam mások szeretetére.
De most már nem.
Mert vannak, akik olyannak szeretnek,
amilyen vagyok.
Korábban nem voltak ilyenek,
ezért kétségbeesetten kapálóztam a figyelemért és a szeretetért.
Azt akartam, hogy fontos legyek valaki életében.
Valaki más életében.
A feliratot fordította: Dittrich-Varga Fruzsina