Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Люди хочуть лише одного —
аби їх любили.
Ми зводимо
великі споруди, людство зводить.
Ми летимо на Місяць,
ми пишемо вірші, займаємося наукою, і все це ми робимо для того,
аби нас любили.
Усі ми цього хочемо.
Щоб нас любили.
Як страшно.
Це плакат.
Командо, готуйтеся.
-Щасти. -Дякую.
Успіхів тобі!
Я завжди почувалася
самотньою. Якоюсь… не такою.
Коли я ще вчилася в школі,
я якось заспівала пісню,
і до мене підійшли всі. Весь клас, вчитель.
Вони мені аплодували.
Я їм подобалася, всі хотіли зі мною дружити.
А якщо б я співала й розмахувала руками,
я б стала їхнім…
їхнім блазнем. Типу їхнім клоуном.
Але вони мене полюбили, помітили. Це моя перша латиноамериканська «Греммі».
А потім я поверталася додому,
і все було навпаки. Мене не помічали.
Я була пустим місцем.
Тож
все життя я намагалася довести, що я «така»,
і я звикла робити щось непересічне,
щоб мене любили. Щоб люди мене любили.
ЛЮБЛЮ ТЕБЕ, MON LAFERTE
Моя любов була справжньою
Я справді тебе кохала
Попри твоє мовчання
Я любила тебе більше
Поцілунок у поїзді
Раптом став таким жорстоким
І таким шаленим
Я у відчаї…
Десятого у Хоеліто був день народження. Святкували біля басейну.
Ми влаштували барбекю.
Вже сутеніло, а ми ще були біля басейну.
Смакота.
Ми смажили піцу й роли, і ми сиділи там…
Гарно.
-Я добре виглядаю? -Так.
-Дивись.
ТИ БУДЕШ НАЙГАРНІШОЮ КВІТКОЮ 2021 МОН ЛАФЕРТЕ
Щоб розповісти вам цю історію, треба розповісти все.
ВІНЬЯ-ДЕЛЬ-МАР, ЧИЛІ
Ми всі жили у бабусі.
Мої батьки,
ми з сестрою,
мій дядько
і його сім'я.
Ми всі тут жили.
Бабуся була співачкою і композитором. Вона писала болеро.
Вона казала, що свого часу її називали «Королевою болеро».
Вона вчила мене співати і…
Вона вмикала музику, ми співали, вона грала на гітарі.
Вона навчила мене
виступати на сцені, стояти прямо.
Робити все це.
Наприклад, я хотіла бути композитором.
Це від неї, бо вона сама писала пісні.
Те, що вона писала власні пісні, було важливо для мене,
бо не всі жінки це робили.
Жінки, особливо в ті часи,
більше виконували пісні.
А моя бабуся писала власні.
Я теж хотіла так.
Я люблю приносити бабусі квіти.
Їй це подобалося.… Вона часто ходила на цвинтар
і носила квіти своїй мамі, чоловікові…
Я завжди ходила з нею.
«Не одружуйся. Відмовляй чоловікам. Чоловіки погані.
Кохання не існує. Шукай людину з грошима».
Моя бабуся та її поради. Вона була така кумедна.
Бабуся постійно мені казала,
що я маю
поїхати з цього району.
Для неї це було найкраще, що може статися зі мною в житті.
Гадаю, це було пов'язане
зі стражданнями і насильством, які в нашій родині
теж були.
Потім ми переїхали. Ми оселилися
на схилі, у Гомес Карреньо.
Це була перша квартира моїх батьків
як чоловіка і дружини.
Це був такий… державний будинок.
Вони були щасливі, бо у них був
їхній маленький дім, утворилася їхня власна сім'я.
Дуже добре пам'ятаю, як вони купили радіоприймач.
Коли його доставили, ми його відкрили, і він пах пластиком, як новий.
Ми вимкнули світло,
і вони дуже гучно ввімкнули радіо, щоб послухати музику.
Ми сиділи вчотирьох.
Було видно лише червоний вогник на радіо,
ми вчотирьох сиділи
і просто слухали музику на новому радіо.
Прекрасний спогад.
Що це у нас?
Дитячий одяг.
У тебе є дитина?
-Вітаю. -Щиро дякую.
-І у мене є. -Знаю. У нас та сама дитина.
Під ліжком, там де танцюють
павуки…
Заходьте.
Смердить лайном.
Треба винести сміття.
Привіт.
Сьогодні починається тур.
Я на третьому місяці.
Я почуваюся…
величезною.
Ніколи не почувалася таким велетнем.
І я дуже рада.
Я сяду в автобус.
Я в Лос-Анджелесі, і ми їдемо в Сіетл.
Тож… ось так.
Цей концерт — мій двадцятий…
Ні. Який це концерт?
Сімнадцятий, здається? 18?
Словом,
залишилось ще десять.
Не турбуйте мене
Мені добре.
Я знову почуваюся живою, співаю і таке інше.
Але під час вагітності все інакше. Управляєшся з двома справами.
Я дуже хотіла завагітніти.
Ми зробили ЕКО,
усе вийшло з другої спроби.
Ми були готові спробувати втретє,
хоча це дуже важко, дуже важко емоційно.
Я збираюся працювати і з дитиною.
Робитиму все так само.
Я не хочу залишати його в колисці.
Мені байдуже, що казатимуть. Я буду з ним. Постійно.
…і навколо літають колібрі
Виблискують соняшники
І насіння падає
Я так довго на тебе чекала
І я подбаю про тебе…
Інтуїція мені підказує, що я вигадаю щось дуже креативне.
Тобто я працюватиму до світанку,
а наступного дня прокинуся наче й не було нічого.
Вставати рано
або не спати, бо я піклуюся про дитину, яку я так хотіла.
Думаю, це буде чудово.
Волосся кольору орхідеї…
У дитинстві я боялася цієї стіни, бо мама мене перелякала.
Вона розповіла мені про дитину, яка сюди прибігла,
врізалася в стіну й померла.
Моя мама та її методи, щоб я не втекла.
Ось так мене виховували.
У тому будинку, звідки ми прийшли,
там я вперше поцілувалася з язиком.
З язиком.
Там я сиділа й писала пісні.
Там. Весь день.
Я прагнула бути автором пісень.
Пам'ятаю, що намагалася зробити пісню з усього.
З будь-якої ситуації. Якщо мені хтось сподобався чи…
Не знаю. З чого завгодно. Я пробувала написати про це пісню.
Пам'ятаю, що інтернету тоді не було,
тож у мене був блокнот, де я записувала
всі слова, які римувалися.
Тож коли мені бракувало ідей,
я собі казала: «Мені треба риму до ось цього».
І рима з'являлася.
Батьки розійшлися, коли мені було сім років.
Це був поворотний момент. Батько пішов.
У мами була купа фінансових проблем, вона захворіла.
Вона робила свою справу, намагалася жити своїм життям.
Розкішне дерево.
Ми щодня ходили на схил і збирали білі сухі квіти.
Збирали купу квітів.
Мама їх фарбувала, ми робили букети і продавали їх.
Нам з сестрою було весело.
Для нас це була гра — збирати щось на схилі,
зрештою це стало приносити гроші.
Пам'ятаю, якось я знайшла на землі
п'ять тисяч песо. Я поставила ногу ось так…
Моє серце так калатало…
Тож ці гроші я залишила собі. Я їх привласнила.
Слухай, історія з татом…
Вони розійшлися і почали битися за право забрати нас.
Пам'ятаю, що відчувала себе розмінною монетою,
бо вони сварилися через те, хто з ким житиме,
але мені здавалося, що насправді ніхто з них не хотів нас забирати.
У них була велика сварка.
Коли він втрачає опіку над доньками,
він іде. Він вирішує піти. Зникнути повністю.
І фізично, і фінансово.
Моя мама постійно шукала тата.
Мама посилала нас, промовляючи:
«Стукай у двері, там живе твій тато».
Ми стукали, і нам казали: «Ні, тут він не живе».
Роками його шукали.
Насправді мені було дуже нудно.
Приходити сюди, стукати, йти.
Було спекотно, я була голодна, але мала шукати тата.
Я не хотіла його шукати.
Поки одного дня, я тоді вже жила у бабусі,
мені було 17 чи 18,
я йому подзвонила.
А він кинув слухавку.
Я подзвонила ще, і він знову поклав слухавку.
Поки я не сказала: «Тату, я нічого від тебе не хочу.
Мені не потрібні гроші.
Я просто хочу з тобою поспілкуватися».
Він кинув трубку.
Гайда! Вставайте! Готові?
Я блукала поміж тінями
Чекаючи
Чекаючи на тебе
Іноді я бавилася з хвилями
Я питала їх
«Куди він подівся?»
І поки мої вії танцювали
По мені лазили павуки
Я закрила сонце Мізинцем
А моє серце обірвалося…
Як вам? Підйом!
Як мінлива весна
Я розділена навпіл
Навіть сьогодні я почуваюся самотньою
Я шукаю серед тисяч
Шукаю в людях
Шукаю серед чоловіків
Серед багатьох чоловіків
Твою людяність, твоє батьківство
Ні, зовсім ні
Ні, я не про що не шкодую
Ні про добро…
-Ти чудово співаєш. Чудовий спів. -Дякую!
Я маю цим заробляти.
…ні про зло
Усе це мені байдуже…
Ми в Лас-Вегасі.
Ти мені когось нагадуєш
Те як ти танцюєш
Що у тебе за погляд?
Я відчуваю, що в мені все пече
Я весь день думала про тебе
Куди б ти не пішов, я тебе бачу
Я хочу поцілувати тебе в губи
Я хочу тебе торкнутися
Зачекай до 8:30. Тоді я тобі скажу.
Ну що? Готові? Усе готове?
-Готові. -Хуан Карлос, зйомка. Аудіо.
-Гаразд. Усе добре. Запис. -Чудово. Три, два, один.
Mон Лаферте.
Жінка, у якої чи не найбільше номінацій на латиноамериканську «Греммі».
Мене висунули в номінації «Мексиканська пісня».
Навіть не питайте.
-Просто поставте штамп. -Так.
«Що ще? Я їх представляю».
Ненсі, щодо туру в Чилі,
гадаю, краще поїхати туди влітку,
бо якщо ви хочете, щоб я приїхала…
мені краще влітку.
Але мені потрібне стовідсоткове підтвердження
з точними датами, аби я цю дату вже зарезервувала.
Дуже цікаво.
Я відчуваю…
-Відчуваю перші поштовхи, я… -Вона рухається?
дуже рада.
Це вперше.
Дуже цікаво.
У мене нога стала на розмір більше.
-Справді? -Так, від набряків.
Мої ноги… Я почуваюся як пампушка.
Бувай.
Я ж казала: «Це «Мулен Руж», а це маріачі». Що саме вони не зрозуміли?
Не знаю.
-Я розумію… -Просто це «Мулен Руж».
-Так і є. -І я від початку такого не хотіла.
Я не хочу «Мулен Руж», бо я виступаю у жанрі маріачі.
Поясніть мені це оформлення сцени.
-Його треба змінити. -Звісно.
Вони облажалися.
-Схоже на те. -І?
І зараз це виправляють.
Вони викликали креативну групу, аби це виправити.
ЛАТИНОАМЕРИКАНСЬКА ГРЕММІ 2021
П'ять,
чотири, три…
Потім у мами з'явився бойфренд.
Алкоголік.
Буйний.
Він жив з нами сім років.
У нас було дуже скрутно з грошима. Дуже.
Нормальної родини не було.
Тобто важливо
розуміти, що бідність приносить багато проблем.
Просто мама щодня намагалася якось вижити,
трохи підлікуватися, шукала, чим прогодуватися,
вигадувала, де нам дістати гроші.
Тому й завела ці стосунки.
Вони були нездорові, але вона не могла піти.
Коли ти дитина і ти бідна,
у тебе не дуже багато часу на роздуми.
Живеш одним днем.
Сьогодні протягнемо, а далі видно буде.
Було важко.
А ще він мене ображав. Було багато всього.
Мамі я не говорила.
Вона не розуміла, що відбувається.
Не розуміла.
Ось так.
Я про це мало кому розповідала.
Тоді я відчувала до мами велику відчуженість.
Я навіть фізично не могла до неї наблизитися.
Там було багато болю. Багато люті.
Яка ти гарна Там, на кухні
Трохи повільніше Ти розкрила руки
Коли ти мене обійняла
Я знову стала твоєю донькою
І тепер у твоїх обіймах Я відпускаю свою образу
Іноді ти кричала
Іноді ти мене била
Але ти, мамо
Ти була така самотня
І ти знала, як дати мені
Те, чого в тебе не було
Я бачила твої сльози, коли не було хліба Щоб нас нагодувати
І тепер, коли я тут
Я бачила тебе
Таку нещасну й втомлену
Від того, як ти несла свій хрест І в тому зраненому серці
Я не сумніваюся, що ти мене любила
Я бачила тебе…
«Я бачила тебе».
Ця пісня дуже для мене важлива.
Коли я заспівала її мамі, вона сказала: «Не треба було її нікому співати.
Тепер всі знатимуть, що я тебе в дитинстві била».
Вона не хотіла, щоб люди знали,
бо їй було соромно.
…і ти співала мені…
У мене раптом з'явилося
та ще й досі іноді буває відчуття, що я ніби в пастці.
Кілька разів
у мене траплялися панічні атаки. Я задихалася.
Бо я відчуваю, що материнство — це велика відповідальність.
Тепер я можу краще зрозуміти маму.
Я дуже близька зі своєю родиною, але це не та близькість, коли…
коли ми говоримо щодня.
Щось типу: «Мамо, хочу з тобою побачитись». Я не знаю. Як…
Ми навчилися жити на відстані.
Ніхто не ідеальний.
Мами — недосконалі жінки.
Вони люди.
Що б там не було,
як би вона мене не виховувала,
я тут і я вдячна.
Я… я тут.
Моє щире кохання
Насправді я вже більше нічого
Не можу зробити
Ти не змінишся Ти мене не переконаєш
Що тепер
Усе буде добре
Доки ти ще
Будеш вважати
Що можеш просити Нічого не даючи натомість?
Добре, тепер
Я не чекатиму на тебе
Моє щире кохання
Якщо не хочеш повертатися
Чому ти знову тут і шукаєш мене? Ще раз?
Не проси мене подарувати тобі останню ніч
Моє щире кохання
Тобі легко
Уходити, а потім вимагати
Аби я тебе любила
Ніби я нічого не відчуваю
Нічого…
Єдине місце, де я почуваюся цілісною,
ніби я в глибокій медитації —
це на сцені.
Я щиро проживаю свої почуття та емоції.
Я з'єднуюся з людьми, і люди їх теж проживають,
і вони дуже чесні.
В живій музиці є певна жорстока чесність.
Моє щире кохання
Якщо не хочеш повертатися
Чому ти знову тут і шукаєш мене? Ще раз?
Не проси мене подарувати тобі останню ніч…
Є така прекрасна але ірраціональна річ, вона давня,
від наших предків.
І це життя на повну.
Іноді мені справді здається,
що в цей момент я цілісна.
На сцені я люблю віддавати себе повністю.
Бо це і є той стан, коли ти повно проживаєш мить.
…що я кохала тебе
Ніби я нічого не відчуваю
Нічого…
Я почала брати участь у шкільних програмах.
А після школи
ходила співати в спортивний клуб.
Там я познайомилася з чоловіком, який був ділком.
Якось він подзвонив мені і сказав: «Привіт.
Тут в одному місці шукають співачку.
Сходи на прослуховування».
Мені було 13 років.
І мене взяли.
Він сказав:
«Оплата на місці. 1500 песо на день».
Півтори тисячі чилійських песо.
Це майже нічого.
Але не для нас.
Бо ми тоді їли черствий хліб.
Тож 1500 песо були для мене купою грошей.
Мені сподобалося. Я виступала щодня,
знайомилася з людьми, співала й співала. Я лише те й робила, що співала.
Я перейшла в середню школу,
і навчання мене не цікавило.
Думаю, для мами це стало полегшенням, бо я залишилась з нею,
і вона мала про мене дбати.
Я була дуже безладною, неслухняною.
Я почала вживати наркотики.
А я не хотіла. Не хотіла тієї школи.
Я хотіла лише співати. У мене вже була робота,
тож я займалася іншим.
Ні. Школа мене геть не цікавила.
Саме у цей час я почала свій трудовий шлях,
який відтоді не припинявся.
КОЛИ МЕНІ БУЛО 13, У МЕНЕ БУВ 34-РІЧНИЙ ХЛОПЕЦЬ.
СПЕРШУ Я ЙОГО НЕ ХОТІЛА,
АЛЕ ВІН НАПОЛЯГАВ, І Я ДОЗВОЛИЛА СЕБЕ ПОЦІЛУВАТИ.
ЦЕ ТРИВАЛО П'ЯТЬ РОКІВ І…
…І ЦЕ БУЛА МОЯ ПРОВИНА.
Я знайшла роботу співачки
і там познайомилася з дорослим чоловіком.
Він був на 21 рік старший за мене.
Він зі мною поспілкувався, дізнався, що я самотня,
і сказав,
що допоможе мені, вирішить мої проблеми,
що Бог послав його мені,
аби він мене врятував, і що від нього я бачитиму лише любов.
Але мені доведеться кинути наркотики, позбавитися всіх своїх пороків,
щоб віддатися Божій любові.
І я купилася.
Я була дуже самотньою, дуже пропалою.
А він був дуже неосвіченим.
Я навчила його писати й читати.
І…
Наші романтичні стосунки тривали п'ять років.
Він був одружений, мав дітей.
Я вважала його Богом.
Я поважала його, але боялася.
Я робила, що він мені казав.
Він був вуличним артистом.
Клоуном.
Я ходила з ним.
Я теж інколи там співала. Співала на вулиці.
Я співала у барах, у цирку.
Я співала у кабаках,
на фестивалях, я об'їздила усе Чилі.
Він став моїм «менеджером».
Він забирав половину мого заробітку.
У моїй родині казали:
«Вона кинула навчання,
але вона працює. Вона приносить додому гроші,
вона не вживає наркотики, не п'є».
Тому ніхто нічого не казав.
Вони всі знали,
що відбувається, хоча це була загальновідома таємниця.
Бо він був моїм «менеджером».
Тому ніхто нічого не казав.
Я пам'ятаю, як в той час
працювала на вулиці, проводила там багато годин
і шукала монети.
Іноді це було: «Монета!»
Я завжди ходила з купою монет,
я смерділа монетами,
бо на вулиці над нами кепкували,
і ми хапали монети, рахували монети.
Або іноді я співала, і монети… Завжди було багато монет.
Я лише працювала.
І робила те, що він казав.
Ось так все й було.
Пам'ятаю, що почувалася нещасною у ті роки.
ПОВІЯ. ЦЕ З ТОБОЮ СТАЛОСЯ, БО ТИ ПОВІЯ
Любов не може бути гріхом
Каже 40-річний чоловік
Масажуючи між ніг
13-річної дівчинки
Вона носить дешеві сукні
І мріє стати відомою співачкою
Але їй ледве вистачає на їжу
«Бог обрав тебе»
«Ось чому ми разом»
«Я тебе врятую»
«Я зроблю тебе суперзіркою»
Каже він, поки трахає її
У провулку вночі
Я дуже його боялася.
А ще боялася, що він себе вб'є,
бо він казав, що прийшов у цей світ,
щоб піклуватися про мене, і якби ми не були разом,
йому нема чого робити
у цьому світі. Але я вільна.
Я можу піти, коли захочу.
Стільки маніпуляцій.
Він не думав про мене. Він мене не любив.
Я гадаю.
…З кожним днем
Її мрії тануть
І вона більше не вірить у Бога…
Пам'ятаю поїздку в Антофаґасту на півночі.
Разом з ним.
Одна з останніх поїздок з ним.
Там ми теж працювали на вулиці.
Я познайомилася з дівчиною, яка з ним зустрічалася,
коли теж була підлітком.
Я поговорила з нею,
і мої очі відкрилися. Я зрозуміла, що зі мною відбувається.
Це насильство.
Я зрозуміла це в ту мить. Раніше я не розуміла.
Я й надалі
вірила в його історію про Бога.
І коли я зрозуміла, що він робить,
що він вже робив це з іншими дівчатками,
в тій подорожі мої очі відкрилися.
І я всією душею хотіла
досягти чогось у житті, щоб позбавитися
залежності від старшого чоловіка, припинити це насильство.
Тому, сповнена сліпої віри, я пішла на кастинг.
Пам'ятаю, як все розповіла тому чоловіку.
Того дня на автовокзалі я сказала: «Ми бачимося востаннє».
Я ніколи не наважувалася щось йому сказати.
Я боялася його.
У ту мить, коли я з ним прощалася,
я боялася, що він себе вб'є.
Я думала: «Він може себе вбити, але…
Це не має значення». Це мене вже не турбувало.
А він сказав: «Добре».
І пішов.
Більше я його ніколи не бачила.
Він повністю зник.
Це дуже дивно.
Більше нічого про нього не чути.
Я була…
Я так боялася того, що може статися.
Уявляєте?
А нічого не сталося.
Я поїхала у Сантьяго.
Мене взяли у програму.
А для мене це було…
Це був величезний шанс. І я мусила ним скористатися.
Можу сказати, що їй 19 років, незаміжня, з Вінья-дель-Мар.
Монсеррат Бустаманте співає «La media vuelta» Луїса Мігеля.
МОНСЕРРАТ БУСТАМАНТЕ СПІВАЧКА
Я сприйняла це дуже серйозно. Це було моє все.
І це стало моїм порятунком. Це змінило моє життя.
Кого ми запросили виступити з Марією Хосе?
Ми запросили Монсеррат Бустаманте, нову, 19-річну співачку.
Вона співає з 12-річною Марією Хосе Кінтанілья.
Вони співають «La media vuelta» Хав'єра Соліса.
Я сказала, що в мене є хлопець мого віку. Я могла бути собою.
Я був щаслива, бо робила те, що мені подобалося,
з'явилась надія на краще.
Так, я була дуже щаслива.
Я радше хотіла успіху в житті, ніж перемоги в програмі.
Хотіла виграти гроші.
Як та аргентинська співачка, яку спитали,
хто навчив її співати, і вона сказала:
«Голод».
Я навчилася робити
всілякі витівки
і бути чарівною…
від голоду.
Доне Хайме Колома, оцінки Монсеррат Бустаманте?
-5,8. -5,8!
Монсеррат, ще одна річ, що видається складною.
Гадаю, у вас іноді проявляється цей недолік.
Ваше трактування не надмірне, але недостатньо щире.
Тож віддаватися на повну — погано, це надмірно.
Знаєте, я повністю викладаюся на сцені.
Я віддаю все, усе моє серце.
Я незадоволена. Мені ставлять низькі бали.
Не розумію. Мене в собі все влаштовує.
Не знаю, чому.
Чудово, що ви здатні на самокритику, Монсеррат.
Так ви далеко зайдете. Правте так і далі.
СЬОГОДНІ СПІВАЧКА ПОЛИШАЄ ПРОГРАМУ
Коли я почала прогресувати і співати трохи краще,
я заспівала свої пісні і хотіла проявити себе,
бо мені казали: «Ти запишеш альбом
з Хайме Романом, музичним продюсером».
Хороших пісень там не було,
але він міг хоча б послухати їх, але ні, він не схотів.
Це було жахливо. Щоразу, коли я його бачила, він зі мною загравав.
Тобто ми спілкувалися п'ять років, поки йшла програма.
Це було найгірше, що сталося зі мною на «Рохо».
І з невинним видом я пішла й поговорила з програмним директором.
Вперше я сказала їм: «Слухайте, Хайме Роман мене переслідує.
І я хочу піти».
Вони сказали: «Ми тобі допоможемо.
Ми не знали про Хайме. Який жах! І уявити не могли».
Я почувалася переможцем. Сказала: «Добре».
І нічого не сталося.
Нічого.
Більшу частину свого життя я від чогось тікала
чи, може, щось шукала.
З дитинства
я хотіла піти з дому мами.
І сталося те саме. Раптом я вирішила: «Я їду з Чилі.
Я щось шукаю. Я не знаю, що.
Я не знаю, чи втікаю, чи шукаю себе».
Я помітила, що багато хто поїхав до Мексики,
і подумала: «Гаразд, якщо всі їдуть туди, я теж поїду, подивлюся, що там».
Це буде божевілля!
Зняти фільм!
Так!
-Добрий вечір. -Добрий вечір.
Ні!
Моє тіло видно?
Тільки від плечей.
А якщо так?
А так?
Ти готова до завтра?
Так. Готова.
-А ти? -Я теж.
Коли я приїхала до Мексики, це була повна свобода.
У величезному місті з 25-мільйонним населенням я нікого не знала,
і…
я відчувала, що можу стати такою, якою хочу.
Тут не було минулого, не було ані сім'ї, ані друзів.
Нічого не було. Я була…
Я могла почати життя з нуля, і…
До того ж я дозволила собі те, що не дозволяла раніше.
Почати жити і насолоджуватися своєю…
своєю молодістю.
Я приїхала до Мексики у 23-24 роки.
Не знаю. Я почала жити вільно.
Так. Я готова.
-Закрити? -Ні. Нехай буде відкрите.
Відкрити ще?
-Як вимкнути світло? -Я вимкну.
-Краще так. -Гаразд.
Триває запис.
Рафа приєднується.
Сьогодні у вас перший з трьох концертів у «Метрополітен»,
що в певному сенсі є завершенням вдалого для вас року.
Ми знаємо, що він був неймовірним.
Два абсолютно різні альбоми, премія «Греммі».
Я хочу спитати вас, як ви оцінюєте свій рік.
Цього разу як переможець з грамофоном.
-Так. -Ви отримали премію
«За кращий авторський альбом», якщо я не помиляюся. Але…
ви є в номінації «За кращий регіональний альбом»,
але на премії «Греммі».
І мова саме про велику «Греммі».
Цікаво подивитися, як розвивалася ваша музика.
Скажімо, ваш альбом Seis,
який включений у список найкращих альбомів 2021 року,
але мені подобається, що у вас два аншлаги.
Ви додали третій концерт, і квитки майже розпродано.
Ви належите до найпопулярніших виконавців.
Щомісяця у вас 6,3 мільйона слухачів на Spotify.
Ваша найпопулярніша пісня
«Tu falta de querer» має 241,6 мільйон прослуховувань.
Ну, це багато. Я не знала, що їх стільки.
Мене це дуже тішить.
Гадаю, у вас була легка вагітність,
бо ви спромоглися провести тур Сполученими Штатами.
І тепер, не знаю коли, ви зробите перерву, щоб народити дитину.
Що ви про це скажете, Мон?
Перерви не буде. Я народжу на сцені.
У мене телефон дзвонить.
Я не відповідатиму.
Дані, мені потрібне радіо.
-Вибачте? -Радіо.
-Я попрошу. -Мені треба негайно.
Дуже треба. Це важливіше ніж те, що ти робиш.
Гаразд.
Вітаю, лікарю.
Вибачте, що знову турбую, але у мене
дуже сильна алергія, і я не приймала лоратадин.
Оскільки ви сказали, що…
Ви радили мені його не приймати.
У мене такі…
невеликі напади астми.
Сьогодні вночі мені було важко дихати.
Взагалі-то, я ледве сплю, бо не можу дихати.
І я не хочу приймати нічого, що може нашкодити дитині.
Скажіть, що мені робити.
У мене сьогодні концерт.
У мене концерти сьогодні, завтра і післязавтра.
У мене дуже подразнене горло, і…
І мені важко дихати.
У мене дихальні шляхи закриті, і я видаю звуки схожі на свист.
Алергія мене вбиває! Хочеться все подряпати.
На що в тебе алергія?
Я працюю не в офісі і нормального графіку не маю.
Це моя робота, і я займалася цим все життя,
тож моє тіло до цього звикло.
Але я маю працювати, і мій лікар дав мені дозвіл, тому…
Буду працювати.
Якось почула класну штуку. Було інтерв'ю з Леді Гагою,
і її спитали: «Ви думали, що станете знаменитою?»
Вона сказала: «Я завжди була знаменитою, просто цього ніхто не знав».
-Класно. -Це я на ютубі дивилася.
Ми зануримося в музику, у ваші почуття.
Знаю, це важко, коли постійно робиш те саме,
але ж є пісні, які щось у вас чіпляють,
мелодії, які вас зворушують.
Ви моя група, ви — це шоу,
і ви мені потрібні як ніколи, бо я…
працюю на півсили.
Навіть менше.
Ми викладаємося на повну! А інакше навіщо це все?
Далебі, звучало дуже добре, як завжди.
-Твій спів був ідеальним. -Ні. Я співала жахливо.
-Ні. -Я сувора до себе.
Мені було важко співати.
Я не могла дихати. У другій пісні я…
Я не видала й 30% своєї потужності.
Вперше в житті.
-Я жахливо співала. -Ти співала не жахливо.
-Жахливо. -Ти гарно співала, просто…
Не люблю, коли ви мені брешете.
-Ти дуже втомилася. -Чувак.
Ні, але було видно, що ти раптом…
-Тобі забракло дихання. -…дихання.
Авжеж.
Так, тобі це точно допоможе. Це.
Це.
Нам потрібне щось таке.
-Щоб підняти ноги. -Останні дві пісні.
Я почала співати в барі у Веракрусі.
Шість годин автобусом з Мехіко.
Кавери.
У мене почалося нічне життя.
Я їздила туди рік. Співала у четвер, п'ятницю та суботу.
У неділю я поверталася автобусом додому в Мехіко,
бо жила я в Мехіко.
Там я проводила понеділок, вівторок і середу.
Намагалася щось зробити зі своєю музикою,
пробувала знайомитися з людьми, заводити зв'язки, щось робити.
А на вихідних їхала у Веракрус.
Два, три, чотири…
Наступного року
я знайшла роботу в барі в Мехіко,
і так було багато років. Я виступала в барах.
Моє серце б'ється
Ти дуже мене вразив
Ти дивився на мене повільно, повільно
Твоє тіло звивається
Це мені подобається, як і ти
У мене всередині перегоріли всі дроти
Давай спробуємо…
Згодом з'явилося багато прихильників моїх каверів.
Вони їздили за мною у кожен бар, де я співала.
Пам'ятаю, вони питали: «Коли ти запишеш свій альбом?»
Наступного тижня починаємо запис альбому Мон Лаферте.
Я дуже рада. Я нервую!
Гадаю, це буде неймовірно.
Мій перший альбом — Desechable.
Мова йде про 2011 рік.
Потім вийшов Tornasol.
За моєю музикою почало стежити більше людей.
Настав час, коли у багатьох місцях
я співала свої пісні.
Було багато майданчиків для виступів.
Ми часто робили це в парках, ми виступали на вулиці,
і вони приходили й допомагали нам.
Але тоді була велика незалежна музична сцена.
Я ховалася
Я трималася Але більше не можу
Я добре пам'ятаю,
як у період Tornasol
до мене прийшло відчуття, що я…
щось можу.
І я почала знаходити себе.
Слухати себе. Слухати й шукати свій голос.
І в текстах теж. А довіра — це дуже важливо.
Так, це був чудовий час,
мексиканський андеграунд, все було дуже альтернативно.
-Алло! -Алло!
-Даніела? -Ні, це Мон.
Скажи мені правду, тільки чесно.
Хтось їде чи ні? Вони виїхали чи ні?
-Що відбувається? -Виїхали.
-Дай мені номер тієї людини, будь ласка. -Звісно, зараз надішлю.
Я чекаю на людину, яка допоможе, бо в нас купа проблем.
Гачки задом наперед. Багато чого не так.
Ти вставив гачки задом наперед.
Вони ось-ось будуть у вас…
Скажи чесно, прийдуть вони чи ні.
-Якщо ні, я сама розберуся. -Ні, вони їдуть.
Ґудзики неправильні, пояс не той, гачки не такі.
Пояс для червоної сукні знімається, тому нам треба…
Моя любов, мій синочок. Ходи сюди, мій любий.
Скажи, що тут у нас.
М'який чорний пояс, червона стрічка, гачки, краватка й ґудзики.
-Це все. -Так?
Дізнаюся, чи вони їдуть. Я цим займуся.
Так, сонечко? Добре спати до 9:30.
Він знав. Він сказав: «Добре. Ти маєш сьогодні співати, мамо».
Мій прекрасний хлопчик.
Син приносить мені багато щастя.
-Як справи? -Чудово. А у тебе?
-Добре. -Як твій день?
-Дуже багато напрягів. -Уявляю.
У мене ще не було стільки клопотів із концертом.
Так, я бачила.
-Мобільний. Хтось знає, де він? -Ось він.
-Дякую. -Зволожимо губи.
Коли буде нагода…
Ось, тримай.
-Правило номер два. -Мовчати.
Команда не говорить.
Головне правило — я завжди права, і всі роблять, що їм кажуть.
-Друже. -Так?
-О котрій вона сказала? -Вона ще не сказала.
-Ми робимо коло? -Так.
У тебе є інший колір? Ще трохи.
Лишилося чотири хвилини.
-Іду. -Вихід через чотири хвилини.
Бувай, Еміліто.
Бувай, мій хлопчику, я люблю тебе.
-Бувай, мамо! -Гаразд. Готова.
Готові? Ходімо.
Який красень! Виглядаєш неймовірно. Мені подобається.
Отже, групо.
Це мій перший концерт в ролі матері.
Він буде дуже красивий та особливий.
-Вітаю в клубі. Нудно тепер не буде. -Авжеж. Розважимося!
Ми викладаємося на повну! Інакше навіщо це все?
Я попрощалася
Але я тобі збрехала Я не хотіла йти
Я ховалася
Я трималася Але більше не можу
Я хотіла стерти тебе Забути тебе
Але я пам'ятаю тебе
Руки вгору, гайда!
Отже. Volumen 1. Мені подобається цей альбом.
Пам'ятаю,
що збиралася записувати новий альбом із Сесаром, який був моїм партнером.
Сесар був надзвичайно важливою людиною.
І він завжди залишиться дуже для мене важливим.
-Мон, я б додав ритму. -Якщо хочеш, додамо.
-Я так і сказав. -Я про соло на ударних.
Ритм на тарілці.
І раптом я дізналася
про помилку, дурну зраду,
і я… Опинилася в повному лайні.
Я відчула, що я нікчема. Відчуття, від якого я втікала.
І…
я впала в депресію, а радше
я зрозуміла, що багато років була в депресії.
Я вже підготувала пістолет
Постріл у голову…
Я перестала працювати.
У мене не було грошей. У мене все було
дуже погано.
Я курила, як… Тобто…
Гадаю, дивитися на мене було дуже важко.
Я не милася.
Навколо попільнички, повні недопалків.
Пляшки. Моя оселя була в жахливому стані.
Я плакала,
я влаштовувала сцени, я кидалася на підлогу, я пила, кричала.
Це був повний жах.
І…
І я стала жахливою, похмурою,
брудною і важкою людиною.
Я не могла спати. У мене було безсоння. Я весь день плакала.
Отже, аби заснути…
я пила вино,
і якось непомітно я стала пити дедалі більше.
Келих за келихом, поки не стала алкоголіком, хоч і не розуміла цього.
Мені здається, тоді
я вперше кинула всі намагання
стати коханою, надзвичайною, сильною і потрясаючою.
Натомість я дозволила собі
страждати. Гадаю, вперше…
Або вперше заплакати.
Бо схоже, я ніколи собі цього не дозволяла.
Був момент, коли я почала
щодня гуглити,
як сприймати своє життя, не відчуваючи болю.
І я навіть почала приймати пігулки, міксувати їх.
Потім була ніч, коли…
Не пам'ятаю, чесно. Я була дуже п'яною.
Я себе порізала. Хотіла себе вбити.
А я й не пам'ятаю.
Я була у повній дупі.
Тобто…
було погано.
Невдячний…
Моя подруга мені сказала: «Тобі буде дуже погано,
але прийде день, коли ти прокинешся
і перше, про що ти подумаєш,
буде не Сесар і не твої переживання.
Ти подумаєш про щось інше, і воно буде не таке жахливе.
Протримайся до цього дня».
Потім пам'ятаю, як прокинулася, подивилася на стелю
і побачила величезну пляму конденсату.
Я подумала, що треба її прибрати. Тож я відчула
якусь надію, бо стала перейматися
через ту пляму. Це свідчило, що у мене є бажання стати кращою.
У мене була купа пісень, і я почала записувати їх вдома.
Я грала на гітарі, грала на басу.
Друзі мені допомагали. Я казала: «Пишемо». І вони записували.
Я казала: «Байдуже. Я запишу те, що вже маю».
Мені відключили електрику.
Я не платила за світло, бо не працювала.
Я пам'ятаю, як одного дня я розлютилася,
взяла подовжувач,
з'єднала всі подовжувачі, що мала,
пішла у гараж, підключила їх
і увімкнула. Подовжувач ішов до моєї квартири.
На дверях, ось так… Я підключила комп'ютер і лампу.
Так я зробила альбом.
І…
це мене зцілило.
Запускала зі словами: «Я його таки випущу».
Тиснеш кнопку і… в Інтернет. Ось і все.
Готово. Альбом випущено.
Незалежні релізи.
Мон Лаферте з «Tu falta de querer». Залишайтеся з нами на Лос-40.
Ми на радіо, народ!
Сьогодні я повернулася
Аби поспати в нашому ліжку І все лишилося таким же
Повітря і наші коти Нічого не зміниться
Тебе важко забути
І все пішло добре.
Це було якось дивно. Всі хотіли слухати пісні.
А я дивувалася: «Що?»
І я зрозуміла, що в піснях, у музиці є своя магія.
Бо я не продавала цей альбом.
Не займалася рекламою.
Я не розповідала свою історію, ніхто не знав, що сталося.
Це не була історія «бідної дівчинки». Мене не жаліли.
Це було неймовірно. Це було як в кіно.
І в кінці фільму
я перемогла.
Я записала альбом за три копійки у себе вдома,
і він мав успіх.
Я отримую купу пропозицій і тепер маю вирішити, яку прийняти.
Я почувалася неймовірно.
І скажи мені, чому
Ні
Як це
Що ти перестав мене любити?
Я ще могла змиритися з тим
Що ти зовсім мене не любиш
Місяць тому
Я тебе слухала Була твоїм спільником
Я думала, що далі Будеш лише ти
Я була твоїм другом Я була твоїм супутником
Тепер я міцно засну
Аби забути
Хочеться померти Щоб не думати
Я накриюся Щоб позбутися цього болю
Ну ж бо
Скажи мені правду
Пожалій
І скажи чому
Чому ти мене більше не кохаєш?
Я ще могла змиритися з тим
Що ти зовсім мене не любиш
Ну ж бо
Скажи мені правду
Пожалій
І скажи чому
Чому ти мене більше не кохаєш?
Я ще могла змиритися з тим
Що ти зовсім мене не любиш
Хоелю!
Командо, затемнення, будь ласка.
На біс!
Ти дивилася?
-Ти бачила? -Так, бачила!
Командо,
ми закінчили тур.
Мені було…
Мені було приємно
з вами працювати. Я вас дуже люблю.
Ми любимо тебе, Мон. Дякуємо за все.
Ні, дякую тобі!
Дякую, курви.
Я почуваюся так, як виглядаю.
Приємно бачити тебе щасливою.
Звісно, у мене був певний невроз. Я хотіла, щоб усе пройшло добре,
хотіла, щоб усе було ідеально.
Я хотіла повернутися після вагітності,
а також продемонструвати, що я можу
знову це зробити, що можу
заново відкрити себе, знову стати митцем.
Зрештою я зрозуміла, що з народженням дитини я змінилася.
Я набагато краще усвідомлюю…
свої почуття.
Я набагато більше
відстежую і усвідомлюю, так би мовити,
кожен свій крок.
Ні
Немає нічого кращого
Ніж солодкий
Перший поцілунок
І ти…
І чудово, що сьогодні я інша жінка.
Через десять років я стану іншою жінкою.
І це добре.
Я частина цілого.
А решта не така важлива.
А ще я навчилася сприймати життя
легше.
Я озираюся і питаю себе:
«Чи я б наважилася на цей шлях ще раз?
З тими зусиллями, яких я доклала, щоб стати успішною?»
І зараз, гадаю, я б його не повторила.
Але я робила це, бо мені дуже хотілося, щоб мене прийняли.
Я відчайдушно хотіла, щоб люди мене любили.
Та більше вже не хочу.
Бо в мене є люди, які мене люблять
такою, яка я є.
Але раніше я цього не знала,
тому постійно добивалася уваги й любові.
Я хотіла бути важливою у чиємусь житті.
У житті іншої людини.
Переклад субтитрів: Олена Стародуб