Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jednoho dne dokážeš neuvěřitelné věci, Zoyo Loweová.
Změníš svět.
- A co to znamená? - No... znamená to prostě tohle.
V těle jí roste černá díra.
Černá díra?
Ano, je malá,
o velikosti buráku, přímo tady na plicích.
Máme tady k tomu i letáček.
- Co tedy máme dělat? Co teď? - No, je to...
Mrzí mě to.
Nemůžeme pro ni už moc udělat. V tuto chvíli radím, abyste ji vzali domů.
Ať na to moc nemyslí. Snažte se ji rozptýlit, rozveselit.
Ať se cítí dobře.
- Dobře? - Kolik času jí zbývá?
Těžko říct. Upřímně řečeno, nevíme.
Pokud to bude pokračovat tímto tempem...
řekl bych, že možná týden.
Promiňte. Koukají na zápas.
Ahoj, mami. Jak se cítíš?
Vypadá to, že tě dnes budeme moct vzít domů.
To bude fajn.
Jo.
To je skvělý.
Opatrně!
Tady se píše, že se to vyskytuje u astronautů
a u lidí, kteří byli dlouhodobě vystaveni intenzivnímu záření.
Možná to nemusíme číst teď.
Mami, cítíš už nějaké příznaky?
Prý to může způsobit zácpu, ale taky průjem.
Koupil jsem nové CD. Soldiers of de Riddem.
A je to.
To je v pohodě. Nepotřebuju vozík.
Opravdu? Mám ho tady. Sakra. Dej mi vteřinku.
Krám.
Jsi v pohodě?
Ano. Jenom se mi zítra nechce do vydavatelství, to je vše.
Chtějí tě vidět.
Ta poslední kapitola, kterou jsme poslali, se asi fakt líbila.
Co to tam máš?
Nic.
SVĚTOVÉ MODERNÍ DĚJINY
Jistě. Nechceme na vás spěchat.
Ta poslední kapitola byla trochu...
Vy to zvládnete. Vím, že ano.
- Znám Zoyu. Je to bojovnice. - Jo. Díky.
Rozhodně. Postaráme se o její dokončení.
Už máme dokonce i návrh obálky.
ÚVOD DO MODERNÍ FYZIKY
A říkala jste, že nechcete dělat žádné změny, je to tak?
- Jo. - Dobře.
Podepište to tady a tady.
A taky tady.
PODPIS ZŮSTAVITELE
- Děkuji mockrát. - Není zač. Je to naše práce.
Hlavně, ať můžete odpočívat a užít si čas s rodinou.
Jo.
Díky.
Užiju.
A je to tu zase.
- To byla vaše matka? - Jo.
Nedělala bych si s tím starosti. Je taková vždycky.
Já vím.
- Nevadí, když si sednu? - Ano, jistě.
- Jen buďte opatrná. - Jak to myslíte?
Panebože.
Tak tedy děkuju!
Jak jste to věděla?
Chcete slyšet tajemství?
- Jistě. - Tohle už jsem udělala.
Jak to myslíte?
Zítra večer si vezmu si pilulku a vrátím se o týden zpět.
- Zpět? - Zpátky do nemocnice.
Tohle všechno se už stalo.
- Tolikrát. - Co tím myslíte?
To, že jsem tento týden už prožila.
Vím, co se stane v každé vteřině každé chvíle každého dne.
Všechno jsem to už viděla.
Od probuzení, přes vydavatele, právníky, pláž.
Moji mámu. Moje narozeniny.
Všechno.
- Od ptačího hovna po bocce. - Bocce?
Kdo si chce zahrát bocce?
Je to vždycky to samé.
Takže takhle konverzace už proběhla?
Ano. Vlastně ne.
Obvykle se bavíme o tom, jak každý den potkáváte ty stejné lidi.
Jak jste tu už osm let. Jak rychle čas běží.
Kdo jste?
Na tom nezáleží. Nezáleží, protože si to nebudete pamatovat.
Nebudete si pamatovat nic z toho, co jsem řekla.
Protože zítra večer mi začne téct krev z nosu. Zamknu se v koupelně.
Vezmu si další pilulku. Vrátím se o týden zpátky.
A uvidíme znova. A já řeknu...
- Buďte opatrná. - Panebože.
Děkuju.
- Jak jste to věděla? - Jen jsem hádala.
- Dobrý odhad. Děkuju. - Není za co.
Je to těžké.
Těším se, až uvidím, co dokážeš! - a
Páni.
PŘÁNÍ K PROMOCI
Nemůžu uvěřit, že jsem to ještě neviděl.
- Viděl. Jen si to nepamatuješ. - Pane jo! To je profesor Dulseberg?
- Jo. Starej zlej Dulseberg. - Ježíš.
Byl ještě starší, než pamatuju.
To byl poslední den na IGE, než odjeli do Evropy.
Jo, podívej, máš tam i starýho Marka.
- Přestaň. - Co?
Nedělej, jako bys přede mnou nikoho neměl.
- No neměl. Jen rande. - Jo.
- Večeře. - Jistě.
Možná kino.
- To je jedna z tvých starých učebnic? - Ano. Chemie.
Tak roztomilý. Vždycky jsi psala své jméno takhle.
A taky ses vždycky o učebnice tak starala.
Jo. Teď už jsou všechny nejspíš zastaralé.
ZÁKLADY CHEMIE
- Překvapení! - Páni! To jsem nečekala.
Víme, že je to až za pár týdnů, ale chtěli jsme tě překvapit.
- Rozhodně. - A máme dárky.
- Jo. Skoč pro ně. - Počkat!
- Nejdřív musí sfouknout svíčky. - Jo. Sfoukni je.
Hurá!
- Přála sis něco? - Jo, musíš si něco přát.
Přála bych si, abychom dělali něco jiného.
- Jak to myslíš? - Za chvíli mi začne téct krev z nosu.
- Co? - Je ti něco?
- Je mi fajn. - Mami, co je?
Nic. Jen musím jít na záchod. Hned se vrátím.
A je to tu zase.
Ahoj, mami. Jak se cítíš?
- Máme dobré zprávy. - Jo.
- Pustí mě domů, že? - Ano, pustí. Není to fajn?
Opatrně.
Způsobuje to zácpu, ale taky průjem.
Na co se díváš?
- Bylo to trochu kostrbaté. - Čas strávený s rodinou.
- Byla jste už někdy na masáži? - Minulý týden.
Skvělé. Jaké to bylo?
Nelíbila se mi hudba a měla jste studené ruce.
Minulý týden dorazil do Miami.
Tady má zázemí, když ho zrovna nevystavují.
Poté se vydá do Tampy, Sarasoty a prakticky všude.
Poslední šance vidět tohoto majestátního tvora,
než zmizí nadobro. Mluvil jsem s...
Chceš vědět, jak to dopadne?
Ten nosorožec tento týden umře.
To byla vaše matka?
Nedělala bych si s tím starosti. Je taková vždycky.
Nevadí, když si sednu?
Panebože. Tihle ptáci pořád kadí.
Je to těžké, víte?
Vidět každý den ty samé lidi. Jsem tu už osm let.
Přestanete si všímat okolí.
Už moc nevíte... Co?
- Já... nemůžu. - Co nemůžete?
- Nemůžu. - Jste v pořádku?
- Potřebujete pomoc? - Bože!
Promiňte. Moc mě to mrzí...
- Mě to mrzí. - Ne!
Nedívala jsem se, kam jdu. Je to moje vina.
To je dobrý. Díky.
- Proč máte tuhle knihu? - Vybrala jsem si ji.
Nikdy jsem vás tu neviděla.
Odkud máte tuhle knihu?
ZOYA & DONALD LOWEOVI
Tak tady to je.
Přišla jsem sem před pár měsíci.
Vzala jsem si ji. Nečekala jsem, že bude někomu chybět.
Ani jsem nevěděla, že to tu je.
Jo, nikdo sem moc nechodí, takže...
Dřív jsem sem chodila pořád, s babičkou, když se sem nastěhovala.
- Myslím, že tyhle knihy patřily mně. - Jo, to by dávalo smysl.
Hodně věcí sem darují obyvatelé,
nahoře je to plné krámů.
- A proč jste si vybrala tuhle knihu? - Nevím. Snažím se studovat.
Chodím na MDC, na vysokou. A pracuji v laboratoři, takže...
- Jo. - V laboratoři?
Jo, pracuju pod profesorem Handelem.
Znáte ho?
Je jedním z lidí, co vynalezli stroj, co zmenšil toho pána...
...nanoskopického muže.
Jo, takže...
- Vy... pracujete v laboratoři? - Ano.
Pochopitelně ne na tomhle. Jsem spíš pomocná ruka.
Ale jo, vlastně... Studuju čas.
- Čas? - Jo. Jak to... jak funguje.
Jak ubíhá, jestli to dává smysl.
- „Paula Camposová?“ - Ano, moje jméno. Jak se jmenujete vy?
Zoyo, tady jsi. Hledal jsem tě všude.
Připravená?
ÚVOD DO KVANTOVÉ MECHANIKY
- Pokazila jsem to. - Mně to přišlo dobrý.
Ne, ta úvodní část je ošemetná.
Nad čím přemýšlíš?
Co kdyby existovala odpověď?
Nebo co kdyby pro mě existovalo řešení?
- Nestálo by za to to zkusit? - Jak to myslíš?
Přemýšlela jsem o mé práci, kterou jsem dělala na Princetonu,
- a nad mým výzkumem a... - Zoyo.
Co?
Opravdu se o tomhle znovu bavíme?
Slyšela jsi doktora. Víš, co řekl.
Co když se mýlí?
Co když je něco, co neví? Co když je něco, co se dá dělat,
- abych nemusela zemřít? - A co?
Chceš jít otestovat svůj starý výzkum z vysoké v laboratoři?
Možná. Lepší, než tu celý týden sedět.
- A co, být s námi? - To jsem neřekla.
Jen říkám, že... Už mě nebaví dělat každý den to samé!
Hele, nechtěl jsem ti zkazit překvapení.
Překvapení!
Víme, že je to až za pár týdnů, ale chtěli jsme tě překvapit.
Rozhodně. To jsem opravdu nečekala.
- A máme i dárky. - Ano, běž pro ně.
- Ne. - Ne?
Ať nejdřív sfoukne svíčky.
- Ne, myslím, že... - Děje se něco?
Nic. Jen si musím na chvíli odskočit.
- Proč? Co se děje? - Jo, mami. Jsi v pořádku?
Jen potřebuju na čerstvý vzduch. Dárky si rozbalím potom.
- Dobře. Jo. - Fajn.
- Ale ne, z nosu ti teče krev. - Já vím. To je v pořádku.
Hned jsem zpátky.
- Haló? - Paulo?
- Jo. Kdo je to? - Zoya Loweová.
- Včera jsme se potkaly v Carville. - Jo. Jak se máte?
- Co se děje? - Nic. Jsem v pohodě.
Jen jsem chtěla říct, že tě přijdu najít, až se probudím.
Promiňte?
Najdu tě, až se probudím a pustíme se do toho.
- Do čeho? - Do něčeho skvělého.
- Co? - Jen jsem ti to chtěla říct.
Paní...
- Dobře, brzy se uvidíme. - Cože?
Ahoj, mami.
- Máme dobré zprávy. - Já vím. Můžeš jít podepsat papíry.
Už to vím. Řekli, že můžu jít domů. V pořádku.
Dobře. Hned se vrátíme.
To je aspoň zápas.
Vlastně máme lístky na zítřejší zápas.
- Ten bude stát za to. - Jo.
Ale nejspíš místo toho půjdeme na pláž.
Co je to?
Požární východ. Někdo ho musel omylem otevřít.
- Dobrý den, jste volný? - Kam chcete jet?
- Jižní 4. ulice. - Máte peníze?
- Jo, proč? - Proč? Máte na sobě nemocniční plášť.
Jo... Zaplatím vám, až tam budeme.
Dobře, nastupte si.
Haló?
To ne, co mám teď dělat?
STANICE MIAMI AVENUE
K NÁSTUPIŠTI OMNI LOOP
Dvě sekundy!
- Dobrý den. - Ahoj, Paulo.
Promiňte, ale známe se?
Měla bys na mě minutku?
Byla jsi v Carville na návštěvě u babičky
a narazily jsme na sebe na zahradě.
- Kdy to bylo? - Technicky za čtyři dny.
- Jasně. - Jsi Paula Camposová.
Chodíš do školy na MDC.
Za čtyři dny půjdeš do domova důchodců
navštívit babičku a vrazíme do sebe na...
Promiň, poslouchej mě. Prosím.
Jmenuji se Zoya Loweová.
Za čtyři dny se setkáme, za pět dní zemřu.
Z nosu a z uší mi poteče krev a zemřu.
Nevypadáte, že byste měla umřít.
Jo, až na tu černou díru v hrudníku jsem docela zdravá.
Jo, dobře, nevím, proč jste tady, ale jestli...
Protože jsi mě vzala do knihovny.
Ukázala jsi mi, kde jste si četly s babičkou.
A kde jsi našla mou knihu.
Řekla jsi, že pracuješ v laboratoři, a že studuješ čas.
A já jsem řekla, že se pro tebe vrátím, a že uděláme něco velkého.
Vím to, protože se to stalo.
Protože jsi tam byla, a teď jsem tady, jak jsem řekla.
A potřebuji, abys mi věřila, protože je to pravda.
Je to pravda.
Dobře.
Takže víte o všem, co se stane?
Tento týden. Ano.
Kolik prstů držím?
Co?
Jižní 4. ulice.
Jsi Paula Camposová. Já jsem Zoya Loweová.
Pracuješ v laborce. Mám v hrudi černou díru.
Jsem z budoucnosti. Vím, co se stane.
Vím, že chceš zvednout prsty. Jen do toho. Udělej to.
Dva. Tři. Teď prostředníček. Teď zamňouká kočka.
Teď se zeptáš: „Opravdu se tohle děje?“ A já řeknu: „Ano, děje.“
Berete je jako normální prášky?
V podstatě ano.
A myslíte, že dokážete zjistit, jak fungují?
Doufejme. V laboratoři. S tebou.
To mi lichotí, ale nezkoušela jste na to přijít dřív?
Ano, před 30 lety, ale nikdy jsem to nedokázala.
Proč? Co se stalo?
Ani nevím. Život.
Necháš se rozptýlit. Posuneš se dál.
Ani si nevšimneš, že děláš velké životní rozhodnutí.
Až se jednou ohlédneš a uvědomíš si, že se nemáš kam posunout.
Zkoušela jste si vzít víc prášků najednou?
Možná by vás to vrátilo dál v čase.
Takhle to nefunguje. Můžu si vzít jen jeden.
Pokud si vezmu další teď, nic se nestane. Musím počkat, dokud neopustí můj systém
a já se znovu dostanu do okamžiku, kdy jsem zmizela.
A vy myslíte, že když přijdete na jejich složení, budete to moct změnit?
Ano. Pak se budu moct vrátit zpět.
Do doby, kdy jsem byla ve tvém věku, než jsem to vzdala a spokojila se.
Předtím, než jste měla černou díru na hrudi.
Chci dělat všechny ty věci, které jsem myslela, že dokážu.
Chci zjistit, co je v těch prášcích. Jak fungují.
Změnit to tak, aby mi nezbývalo jen pět dní života.
Abych měla před sebou ještě 20, 30, 40 let. Celý život.
Jo, dobře.
Vyřešíme cestování v čase.
Asi bych vám měla říct, že naše laborka není úplně...
Vybavení je dost staré.
- Není moc kvalitní. - Určitě to bude stačit.
Určitě znáte lidi, kteří pracují na lepších místech.
Možná.
STANICE COLLEGE BAYSIDE
Takže...
Říkala jsem...
- Jo. - ...není to nejlepší, ale...
S čím chcete začít?
Ty prášky se nechovají jako cokoli jiného.
Nejdou spálit, roztavit ani rozpustit.
Jako by tu ani nikdy nebyly.
Úplně nechápu, jak je to možné.
Jako by se neustále regenerovaly.
Existují v jakémsi... limbu.
Dobře, možná se podíváme na tu regeneraci.
Ne. Ať už dochází k jakýmkoli mutacím,
jsou na takové subatomární úrovni, že na ně nikdy nepřijdeme.
A stejně bychom nakonec musely rozložit tu sekvenci, že?
Proto je chci prostě replikovat. O to jsem se snažila na Princetonu
a tohle je v podstatě stejné vybavení, které tam měli.
I když to vybavení může být stejné,
to neznamená, že s ním musíme dělat stejné věci, ne?
Máte vůbec ještě svůj tehdejší výzkum?
Ne, ale...
Takže to, co navrhujete, by trvalo věčnost.
A to je docela na hlavu. Bez urážky, jenom...
Myslím, že musíme přijít na to složení.
Já vím, ale... na to se přijít nedá.
Zkoušela jsem to tolikrát.
- Věř mi, nejde to... - Věřím vám,
ale není pravda, že to nejde, protože pokud se to děje,
i když na subatomární úrovni, pořád se to děje.
Myslím, že se potřebujeme zamyslet nad jinou cestou,
nad něčím nebo někým.
- Myslím, že znám někoho, kdo nám pomůže. - Kdo?
Zůstaňte tady a já se hned vrátím, za dvě vteřiny.
DONALD MOBIL
Zoya? Zoya Loweová?
Ano. Zoya Loweová.
Profesor Dulseberg?
Jo, co tady proboha děláte?
Je to... Potřebovala jsem laboratoř.
- Laboratoř? Proč? K čemu ji potřebujete? - Testuji s kamarádkou jednu sloučeninu.
Zkoušíme ji replikovat.
- Replikovat? Složeninu? - Pane. Profesore.
Stavte se do mé kanceláře. Probereme to.
Dobře. Nevěděla jsem, že tu učíte.
Jo. Díky vašemu příteli Markovi.
Harrison. Vzpomínáte si na něj?
Teď pracuje v IASA. Nadaný muž.
- On vám sehnal tuhle práci? - Jo, věřila byste tomu?
Já, který si sám nesehnal práci ani na vyšší odborné škole.
Co to sakra je?
Dali mi kancelář tady, uprostřed ničeho.
Na tomhle zasraným parkovišti. Trvá věčnost, než se někam dostanu.
Prý je to kvůli pojištění. Chápete to?
Prý musím být poblíž parkování pro tělesně postižené. Kvůli mému věku.
Ale vypadáte dobře.
- Je mi 107. - Páni!
Opravdu mě zajímá,
na čem jste pracovala, Zoyo Loweová.
Kdo sakra jste?
Co děláte v mé kanceláři?
- Já jsem... - Ona je tu se mnou.
- Cože? - Ano.
Dobrý den.
Pracujeme naproti v laboratoři.
Ale proč jste v mé kanceláři a hrabete se mi ve stole?
- Máte pravdu a je mi to líto. - Vy tu studujete?
- Tak trochu. - Trochu?
Spolupracuji s profesorem Handelem... asistuji mu.
To je typické chování Zoyi Loweové. Není to tak?
Myslet si, že si můžete dělat, co chcete.
- Počkejte... Není to její chyba. - Jo, to určitě.
Víte, pamatuju si vás, Zoyo Loweová.
Ano, velmi dobře.
Vzpomínám si, jak jsem všem říkal,
jak nadaná jste. Tak talentovaná!
Ukazoval jsem výsledky vašich testů, vaši práci.
A říkal jsem jim: „Bože, takový potenciál, talent.“
Ale ne, tak to nebylo.
Byla jste nafoukaná.
Líná. Netrpělivá.
Promarnila jste každou příležitost, kterou jsem vám dal.
Za ty čtyři roky...
jste mi ani jednou jedinkrát...
nedala důvod věřit, že za něco opravdu...
stojíte.
To jsi neměla.
- Dobře... Mrzí mě to. - To se nedělá.
Nechtěla jsem dělat problémy.
- Měla jsi mi to aspoň říct. - Měla jsem. Omluvila jsem se.
- Byla to blbost, dobře? - Byla. Celá tahle věc je blbost.
Protože na vás křičel ten stařík? Je mu tak tisíc!
- Zítra beztak umře. - On?
- Jo! - Ne, měl pravdu.
Bylo to tak. Chceš vědět, jak jsem se dostala na IGE a Princeton?
Proč jsem měla tak dobré výsledky testů? Protože jsem znala všechny odpovědi.
Když jsem něco nevěděla, vrátila jsem se. O pět dní zpátky.
Má stoprocentní pravdu. Nejsem dost chytrá.
- Ne, to není pravda. - Vždyť mě ani neznáš.
Chcete alespoň vědět, co jsem tam dělala? Proč jsem tam šla?
No, proč?
Jak rozložíme ten prášek?
- Díky prázdné krabici. - Díky nanoskopickému muži.
Myslím, že ho zmenšili,
ale pak nevěděli, jak to zastavit.
Od té doby se pořád zmenšuje.
- Vůbec ho nevidím. - Nikdo ho nemůže vidět.
Nevěděli, jak to napravit, nebo co s ním vlastně dělat.
Tak ho prostě nechali v šuplíku.
Jo, je to na nic. Taková škoda výzkumu.
- Tak jste ho dali do skladu masa? - Je to místnost pro suché zrání.
Nemůže být v pokojové teplotě kvůli bakteriím, plísni a takovým věcem.
Potřebovali jsme chladné místo, kde by nic nehnilo,
ale ne tak chladné, aby zmrzl. Navíc Luiz je kamarád.
Hodně štěstí.
Můžete mi to prosím zapojit? Vzadu.
V obleku má vysílač, takže s námi může komunikovat.
- Může odpovídat? - Ano, přes ten displej.
co je?
- To je šílené. - Jo.
Handel mi ukázal, jak na to pro výzkumné účely,
ale někdy si s ním prostě ráda povídám. Je to v pohodě chlápek.
Haha určitě
- A on už ví, co potřebujeme? - Říkám mu to právě teď.
V obleku má i detektor částic.
- Myslela jsem... - Je to...
- Ano. - Páni!
Mohl by analyzovat buněčnou strukturu,
- a pak nám vše předat. - Ano.
- Brnkačka. - Pěkný.
Ano.
- Takhle? - Ano, perfektní.
Dej mi chvilku
- Jak dlouho myslíš, že to bude trvat? - To nevím.
Chci říct, čas pro něj běží rychleji.
Je to jako opak okraje vesmíru, kde všechno plyne pomalu.
Je tak daleko uvnitř, že sto let může uplynout během vteřiny.
- Zemře někdy? - To nevím.
Moje teorie je, že se prostě bude dál zmenšovat,
dokud nebude tak malý, že zmizí nadobro.
Jo.
To je ono?
Co se děje?
Dobře. Počkejte chvilku.
Měla jste pravdu.
Neustále se mění.
Je to, jako by se prolínaly všemi těmi různými strukturami.
Tohle je...
- Měla jsem pravdu. - Ano. Úplně.
Děkuji.
Nikdy jsem se nezeptala, odkud je máte. Vzpomínáte si na to?
Jo.
Byl to takový bezvýznamný okamžik.
Bylo mi 12 let.
Procházela jsem se sama na golfovém hřišti
za naším domem a...
Prostě tam ležely.
A vy jste si je prostě vzala?
Bylo na nich moje jméno.
ZOYA LOWEOVÁ
Vzpomínám si, jak jsem se ohlížela, myslela jsem si, že je to vtip,
ale nikoho jsem neviděla.
Pak jsem uslyšela takový slabý šepot,
vzadu v hlavě.
Co říkal?
Říkal, že změním svět.
Jo.
No...
Tak je asi čas změnit svět.
Jo.
Možná.
Musíme projít a syntetizovat sloučeniny
a otestovat je.
Nebo to možná dopadne stejně jako před 30 lety.
Začneme nejjednoduššími strukturami.
Narazím na stejné překážky, zaseknu se na stejných místech.
Ne, nebude. Protože budete se mnou.
Připravená?
Na nikom jiném nezáleží, je to na nás.
Celé tohle, je to na nás. Máme všechen čas na světě.
Jo.
Svým způsobem mě to děsí ještě víc.
Mohla bych mít všechen čas na světě. A stejně to nedokážu.
- Dobře, tak začneme znovu. - Pořád začínáme znovu.
Ahoj, mami.
Nakonec na to přijdeme. Na těch prášcích bylo vaše jméno.
Z nějakého důvodu jste je měla najít.
Jo, pokud to nebyla náhoda nebo omyl.
Pokud nejsem někdo, komu není souzeno zanechat stopu.
Nejsem zklamaná, jen říkám, že někteří jsou zjevně lepší než já.
- To není pravda. - Dobře.
Není.
A nejspíš to samé říkají
- svým rodičům o tobě. - To určitě.
Nechápu, jak tě to vůbec napadlo.
Protože je vidím! Jsem s nimi ve třídě!
Vidím, jak hrají, jsem s nimi denně!
Není to třída slečny Broncové. Jsou tam nejlepší pianisté ve státě.
- A ty nejsi? - Ne, opravdu ne.
Ne ve srovnání s někým, kdo hraje od svých čtyř let.
Nelíbí se mi, když o sobě takto mluvíš.
- Opravdu. - Jak?
Reálně?
Myslím, že by nebylo špatné se stát učitelkou hudby
místo skladatelkou.
Nikdy jsem neřekla, že by bylo. Řekla jsem to snad?
- Jen nechci, abys skončila. - Neskončím.
Skvělé.
Slibuješ?
- Ano. - Dobře.
Můžeš být čímkoli, čím budeš chtít.
- Na to nezapomínej. - Já vím.
- Už teď vím, že budu vědkyní. - Jo?
- Jako já? - Ano. Přesně jako ty.
To zní dobře.
Dvě vteřiny!
Asi bych vám měla říct, že naše laborka není úplně...
Já vím.
Připravená?
Jo.
Dobré ráno. Jak se daří?
Četla jsem váš e-mail, a tak jsem se chtěla zeptat, jestli...
Jasně.
Víte, kdy se vrátíte nebo... Dobře. Já jen...
Nechci být vaší asistentkou jen tak. A kdybych věděla, že budete na dovolené,
pak bych... Jistě. Jo.
Ne, to je... pochopitelné. Rozumím.
Tak děkuji a hodně štěstí se vším.
Ano, naprosto chápu. Samozřejmě.
Kurva!
Dobře.
Dvě vteřiny!
Musí tu být někdo, je schopný pomoct, ne?
Nepomáhal vám třeba někdo na Princetonu?
Jako kdo? Můj ex přítel, Dulseberg nebo...
Dobře, a co kdybychom to vzaly do laboratoře? Jako do skutečné?
Musí být něco, co můžeme udělat.
Panebože! Zavolejte hasiče!
- Budou v pořádku? - Zvládnou to.
Nechci vyzvídat nebo tak, ale...
Tahle práce má zjevně velký potenciál,
stejně jako ty prášky a vy a...
Je to trochu zvrácený, ne?
Jako by to nikoho nezajímalo, nebo vás nepodpořil, nebo...
Ne... Tak to nebylo. Spíš...
Nevím.
Pamatuju si, že po promocích
moje skupina dostala pozvánku do speciálního dvouletého programu v CERNu.
Mezi ty nejgeniálnější mozky světa. Všichni tam jeli.
A vzpomínám si, že Donald řekl...
Jen si promysli, jestli tam budeš opravdu šťastná.
A to je všechno?
Jo, měl pravdu. Tahle část mě úplně nebaví.
Líbí se mi ta část, kde něco řeším, ale zbytek je prostě...
- Nevím. - Myslím, že jsem prostě...
Já bych asi jela.
Jo, místo toho, abys roky výzkumu a tvrdé práce strčila do krabice.
Počkat... Vy ten výzkum ještě máte?
- Jako... - Kéž by.
Naposledy jsem ho asi viděla mezi máminými věcmi, ale...
A kde je vaše máma?
Váš nos...
- Jo. - To znamená, že...?
Jo.
Ale zase mě najdete, že? Až se probudíte.
Jo, jako vždycky.
Ahoj, mami.
- Prášek, který tě vrátí v čase. - A my se známe?
- Vedly jsme stejnou konverzaci. - A co jsem řekla?
- Minule? - Jo.
Zeptala ses, jestli ještě mám ten starý výzkum,
a taky, kde je moje máma.
ZOYA LOWEOVÁ
Opravdu si myslíte, že tady něco najdeme?
Nechala si i středoškolskou učebnici, kterou jsem napsala, takže ano.
Možná. Mám to. Sandra Loweová. Dobře.
Vypadá to jako něco...
Hlavně její práce z oblasti psychologie.
Něco zajímavého, nebo...
Ano, pokud tě zajímají teorie vývoje dítěte z poloviny minulého století.
Neříkám, že ne.
- Tady něco je. - Máš to?
Mám smradlavou krabici. To je dobré znamení.
Bože! To je smrad.
- Do prdele. - Co je to?
Novinový článek. O Markovi.
Kdo je Mark?
Nikdo.
HARRISON POVEDE NOVÝ VÝZKUM V IASA
Byl povýšen do IASA. Na to, že je to nikdo, je to kurva dobrý.
Myslím, že takhle to tehdy říkala moje máma.
Páni! Nechala si to.
Ale moje práce si nenechala.
Minulý týden přijel do Miami.
Tady má zázemí, když ho zrovna nevystavují.
Poté se vydá do Tampy, Sarasoty a prakticky všude.
Poslední šance
vidět tohoto majestátního tvora, než zmizí nadobro.
Paní Loweová?
Váš manžel vás tu právě hledal.
- Můj manžel? - Vypadal ustaraně.
- Zoufale plakal. - Kde je?
Hned u vchodu.
Promiňte, kde je můj manžel?
- Ten chlápek? - Ano.
Právě odešel.
Zoyo, tady Donald. Jsme v nemocnici. Kam jsi šla?
Zoyo! Kam jste šla?
Správkyně říkala, že když to není v archivu, tak to tu asi není.
Hele...
ona řekla, že tu byl můj manžel.
Dobře.
- Opravdu tam nepojedeš? - Asi mi to nedává smysl.
- Neříkala jsi, jaká je to příležitost? - Jo, ale příležitost k čemu?
Strávit dva roky s Dulsebergem a Markem.
Aby se mohli cítit progresivně, že mají v týmu ženu.
Bože, to nemám zapotřebí. Zní to hrozně.
- Určitě by to nebylo tak zlé. - Víš, že bylo.
Byla bys v Evropě, Zoyo. Dělala bys, co jsi vždycky chtěla
s nejtalentovanějšími lidmi na světě.
No a co, že je to trochu frustrující?
Protože bys mi chyběl, ty blbečku.
Protože bez tebe nechci být.
To nějak vymyslíme. Jen si promysli,
jestli tam budeš opravdu šťastná.
Chybí vám.
Jo, asi jo.
Brzy je uvidíte.
Že? Chci říct, proto to děláme,
abyste s nimi mohla být.
Asi ano.
Žádné asi. Je to tak.
A bude to stát za to. Že?
Je to jenom těžké. Pořád je opouštět.
Je těžké se vracet zpátky a dělat to všechno znovu,
jen abych se zase probudila a slyšela...
Ahoj, mami.
Jako by neuplynula ani vteřina.
Máme dobré zprávy.
Přemýšlela jste někdy, jaké to je, když zmizíte?
To nevím.
Mám ji jít zkontrolovat?
Určitě je v pořádku.
Třeba jestli to dál pokračuje nebo...
Myslím, že jsem prostě...
Vždycky jsem myslela, že to zmizí se mnou. Nikdy jsem si je nepředstavovala...
jak tam pořád stojí v obýváku...
a čekají na mě.
Dnes vlastně zemřel ten nosorožec.
Měla jste pravdu.
Neustále se mění, ale v rámci těchto různých struktur.
Jo.
Měla jsem pravdu.
Kde chcete začít?
Myslela jsem, že bychom mohly ty sloučeniny syntetizovat
a pak je otestovat.
Možná bychom mohly jako první ty sloučeniny syntetizovat
- a pak je otestovat. - Jo.
Říkala jsem si, že bychom mohly ty sloučeniny syntetizovat a...
Co vy na to?
Nevím, jestli to zvládnu znovu.
Vyzkoušely jsme všechno. Vždycky jsme skončily na stejném místě.
Jistě, je to očividně složité. Ale je to jen otázka času, než...
Ne, vyzkoušely jsme všechno.
Zkoušely jsme všechny možné kombinace.
A pak jsme je otestovaly znovu. A pak jsem na ně zapomněla.
Dobře, možná požádáme o pomoc, třeba nějakého kolegu z Princetonu.
Koho?
- Marka. - Ano.
- Říkala jste, že pracuje v IASA, ne? - Mark nám nepomůže.
- Paulo. - Jak to víte?
Třeba jsme nevyčerpaly všechny možnosti.
Musí existovat něco, co můžeme udělat nebo zkusit.
Musím se vrátit.
Potřebuji být se svou rodinou. Nemáš ani ponětí, jak dlouho už to trvá.
Máte pravdu, to nevím. Ani pořádně nevím, kdo jste.
Já jen...
Vím jen, že jste nějaká paní, která přišla do mého bytu
a požádala mě, abych s ní vyřešila cestování v čase.
A já vám věřila.
Riskovala jsem kvůli vám svou práci.
Ukradla zasranýho nanoskopickýho muže!
- Proč? - Opravdu si myslíte,
že jste jediný člověk, který má důvod se vrátit?
- Promiň. - Ne.
To je dobrý.
Měla jste pravdu a hodně štěstí s rodinou.
Ahoj, mami.
Opravdu by sis jeden vzala?
Nevím.
Přemýšlela jsem o tom...
a pořád jsem měla v hlavě představu, jak mě pohlcuje černá díra.
A já...
Pořád jsem myslela na ty chvíle, kdy jste zmizela,
chvíle, které si nepamatuju, jestli jste mi je někdy předtím nabídla,
jestli bych je přijala a prostě...
- Jo. - Já nevím.
Nikdy jsem se nezeptala, proč mi pomáháš.
Asi jsem byla dost sobecká na to, abych si myslela, že mi chceš jen pomoct.
Chci pomoct.
Já vím.
Ale to není důvod, proč mi vždycky otevřeš dveře.
Nepotřebuju, abyste mě litovala.
Dobře.
Je to tak...
tak hloupé.
Bylo mi patnáct a...
Vzala jsem našim auto. Tajně.
A najela jsem na hřebík.
Myslela jsem, že si toho všimnou.
Rodiče, že to poznají.
Ale nepoznali.
A ta pneumatika praskla.
Byla jsi dítě.
Asi jo.
Uděláme to. Pojedeme do Princetonu a najdeme Marka.
Vrátíme tě zpátky.
Opravdu jsem se chtěla vrátit poté,
co jsem přišla o tátu.
- Kolik vám bylo let? - Dvanáct.
Ale našla jsem ty prášky týden po jeho smrti.
Zkoušela jsem to, ale vždycky jsem měla den zpoždění.
- Byli jste si blízcí? - Ano.
Byl to opravdu dobrý táta.
Vyprávěl mi tyhle...
vědeckofantastické pohádky, kde se z obyčejné dívky
stane císařovna galaxie nebo...
- To je hezký. - Jo.
Jo.
Vždycky jsem díky němu cítila, že dokážu cokoliv.
- Dokázala jste toho hodně. - Opravdu?
Když se dívám na jiné lidi, jako je Mark nebo...
kdokoli, můj život se zdá být opravdu malý.
To si nemyslím.
Opravdu.
Kromě toho, stejně se vrátíme zpátky, ne?
- My dvě to napravíme. - V to doufám.
Jsi jediná, díky komu jsem cítila, že to opravdu dokážu.
- Opravdu? - Ano.
Jo.
Cítíš to.
Že?
Jako bychom spolu prožily celý život.
Prožily?
Jo.
- Váš nos. - Jo.
Je čas.
Zase mě najdete, že?
- Až se probudíte. - Jo.
Jako vždycky.
Ahoj, mami.
Ano?
Kdo je to?
Něco od vás potřebuju.
- To je Zoya Loweová? - Ano.
- Potřebuju pomoct najít Marka Harrisona. - Marka Harrisona?
Posledně jste ho zmínil
- a vím, že jste si blízcí. - Posledně?
- Víte, pamatuju si vás, Zoyo Loweová. - Já vím.
- Já... - Já vím!
Já vím.
A bývaly doby, kdy mi záleželo na tom, co si o mně myslíte,
ale teď už mi na tom nezáleží.
A ano, nejspíš máte pravdu. Asi jsem pořád netrpělivá a líná.
Nebo nafoukaná nebo cokoli jiného!
Ale snažím se.
A bez ohledu na to, co si o mně myslíte vy nebo kdokoli jiný,
to stejně udělám, takže...
No...
Jo.
Hodně štěstí.
- Už je to dlouho. - Deset let.
TŘÍDA 1985
- Vypadáš dobře. - Fajn.
- Cože? - Nic. Jen... Jo.
Jste teď zpátky v Miami, že?
Jak to jde?
Dobře. Jo, jde to dobře.
Donald učí na UM a dokončuje svůj doktorský výzkum,
- takže jsme doma jen já a Jayne. - Aha.
Je fajn být zpátky doma
- a být zase nablízku mámě. - Bože, já bych se nikdy vrátit nemohl.
I stěhování z Evropy bylo těžké.
Jo. Zvykneš si.
Stále pracuješ na některém ze svých starých výzkumů?
Ani ne. Chci říct, když je celý den pryč a...
Jayne doma, prostě to nedávalo smysl, víš...
Myslím, že to nikdy smysl nedávalo, ne?
- Já myslela, že jo. - Tak jsem to nemyslel. Jenom...
Chci říct...
Neumím si představit,
jak frustrující musí být pracovat na něčem, co je nejspíš nemožné vyřešit.
- Není to nemožné. - Dobře.
Nechtěl jsem vyvolat hádku.
Ale vypadáš dobře. Jsi šťastná?
- Věděl jsem, že budeš dobrá matka. - Páni.
Od tebe to zní tak potupně.
Myslel jsem to jako kompliment.
Vypadáš šťastně.
Jsem.
Rád jsem tě viděl.
Až příště budeš ve městě, ozvi se.
- Ať si pořádně popovídáme. - Jo, to udělám.
- Dobrý den. Mohu vám pomoci? - Dobrý den.
Jsem stará známá Marka Harrisona. Je...
To je můj otec, ale...
V posledních letech dost zeslábl.
- Ani jsem ho moc nevídal. - Jo, vypadá...
Jo.
Myslím, že naposledy jsem ho viděl asi před čtyřmi měsíci.
A nebyl na tom dobře. Nejedl. Nespal.
Jenom pracoval.
Snažili jsme se si s ním promluvit, ale nevím.
- Omlouvám se, jestli jsem... - Ne, to je v pořádku.
Moje terapeutka říká, že bych o tom měl víc mluvit,
abych se s tím smířil nebo co.
Říkala, že bychom měli
uspořádat zádušní mši nebo něco podobného.
- Kéž bych to věděla. - Ne, to je v pořádku.
- Vy se znáte z vysoké? - Z Princetonu.
Aha. Jaký tehdy byl?
Byl opravdu nadaný.
- Tak chytrý. - Jo.
To říkají všichni. Že byl chytrý.
Nakonec nacpal všechny své věci sem. Všechna ocenění a tak.
Páni.
- Hinckleyho cena? - Ano.
Myslíte, že mu to stačilo?
Je tohle všechno, na čem pracoval?
Jo, asi jo.
Jo.
Tohle je...
všechno, na čem jsem pracovala.
Aspoň to vypadá, že to zvládáte lépe.
Panebože. Tohle je moje.
Nechal si můj výzkum. Promiňte.
Nemůžu tomu uvěřit.
Nevíte, jak dlouho na tom pracoval?
To nevím. Dlouho. Roky.
Já jen... Nesnáším být tady dole.
Pořád si vzpomínám, jak říkal,
že jednoho dne na něho budu pyšný.
Jako kdyby tohle bylo něco, na co bych měl být pyšný.
Bože!
To mě moc mrzí.
Jo. Mě taky.
- Máte nějaké děti? - Ano. Jedno. Asi ve vašem věku.
Taky pracují v tomhle oboru?
Ne, je klavíristka. Právě se zasnoubila.
To je skvělé. Gratuluju.
Děkuju.
HLAVNÍ SÁL
Ahoj, Zoyo. Jsme v nemocnici. Kam jsi šla?
Mami, kde jsi? Proč nezvedáš telefon?
Máme o tebe starost. Prosím, zvedni to.
Zoyo, zlato, jen prosím zvedni telefon.
Moc mi chybíš, mami. Nechci o tebe přijít.
Takhle o tebe nemůžu přijít. Takhle ne. Prosím.
Prosím, musím tě znovu vidět.
Myslel jsem, že bys nikdy... Jen... prosím.
Myslím na to, co jsem ti řekla naposledy. Jak jsem šla vyplnit papíry.
Proč jsi nic neřekla?
Mami, já... Nemůžu tě ztratit.
Nevím, jakým člověkem bez tebe budu.
Nevím, co mám dělat.
Bože. Vrať se, prosím.
Prosím, moc mi chybíš.
Tohle je kurva nejhorší, prosím, vrať se.
Mami, chci, abys věděla, že tě mám moc ráda.
Kéž bych tě mohla ještě jednou vidět. Kéž bych tě mohla slyšet. Cokoliv.
Kéž bys mi mohla ještě něco říct. Prosím.
Prosím, vrať se domů.
Mami, kde jsi? Proč nebereš telefon? Moc mi chybíš. Nechci tě ztratit.
Prosím, zvedni to. Snad ti to došlo.
Takhle o tebe nemůžu přijít. Takhle ne.
Prosím, musím tě ještě vidět. Prosím, mami.
Mami, kde jsi? Proč nezvedáš telefon?
Máme o tebe starost. Prosím, zvedni to.
Moc mi chybíš, mami. Nechci tě ztratit. Prosím...
Takhle to nemůže skončit, mami. Prosím, zvedni telefon. Moc mi chybíš.
Jayne.
Mami.
Je mi to moc líto.
Co? Promiň, že jsme tě vyděsili.
Ne, nevyděsili.
- Nevyděsili. - Byla jsi mimo.
Chyběla jsi mi.
Opatrně.
- Chcete si poslechnout nějakou hudbu? - Jo, jasně. Co tam máš?
Mám nové CD. Nevím jistě.
- Soldiers of de Riddem. - Ne!
- To zní dobře. Pusť to! - Ne!
- Nevím, co je to za hudbu, ale... - Ne, tati. Je jen milá. Nechce to slyšet.
Dej tam něco jinýho.
Myslím, že to bude mít úspěch.
Podívej, jak šťastně vypadají.
- Vypadají šťastně. - Připravte se na rytmus.
Nenávidět rytmus je zakázáno.
- Morris to chápe. - Kolik stálo?
Stálo 1,99 dolarů. Ukecal jsem ho ze 2,50 dolarů.
- Myslíš, že jsem žila dobrý život? - Ano. Samozřejmě.
Takhle...
Takhle nemluv.
Prosím. Jsi v pořádku?
No, umírám. To je tak trochu opak toho být v pořádku.
Nemůžu přestat myslet na...
to, co mohlo být, víš?
Jako... všechno, čeho jsem mohla dosáhnout.
Všechny ostatní verze mě...
mého života, tebe a Jayne.
Myslíš, že je i alternativní časová linie,
ve které nezemřu na černou díru na hrudi?
Možná.
Ale možná je to časová linie, kde se nepotkáme.
Kde nemáme Jayne.
Kdo ví?
Vyrostla tak rychle. Hrozně to uteklo.
Jako mrknutí oka.
Pořád si pamatuju, když byla miminko.
Byla tak malinká. Brali jsme ji na pláž.
Pamatuješ, jak byla ze všeho nadšená?
Jo.
Vzpomínám si na jeden den...
kdy nebyla.
Vzala jsem ji na pláž a jen jsme tam ležely.
Pozorovaly jsme mraky a...
koruny palem. Poslouchaly oceán.
Jen ona a já. A její malý...
prstíček obmotaný kolem mého prstu.
Jinak úplné ticho.
Ten okamžik jsem prožila milionkrát.
Kéž bych se tam mohla vrátit. Právě teď. S vámi dvěma.
Co bys změnil, kdybys mohl?
Nejspíš bych koupil jiné album místo Soldiers of de Riddem.
No tak. Ty bys nic nezměnil?
Nevím.
Vím, že jsou věci, které bych mohl změnit.
Nevím, jestli chci riskovat, že přijdu o tuhle chvíli s tebou.
A co ty? Co bys chtěla?
Víc.
Víc dní.
*DODATEK - Sbírka knih, které budou darovány knihovně
v domově důchodců Carville
VÝSTAVA, KTERÁ SE KONÁ JEDNOU ZA ŽIVOT... NAVŠTIVTE JI HNED
POSLEDNÍ NOSOROŽEC INDICKÝ
VÝSTAVA, KTERÁ SE KONÁ JEDNOU ZA ŽIVOT... PŘIJĎTE SE ROZLOUČIT
POSLEDNÍ NOSOROŽEC INDICKÝ
Teda, mami. Je nádherný.
Odkud znáš tu písničku?
- Nevím. Asi z poslechu. - Složila jsem ji sama.
Já vím.
Je perfektní.
STANICE MIAMI AVENUE
K NÁSTUPIŠTI OMNI LOOP
Dvě vteřiny!
- Dobrý den. - Ahoj.
Znám vás?
Ne.
Ale já znám tebe.
Je na nich vaše jméno.
Jo. Vždycky jsem myslela, že to má svůj důvod.
Že to znamenalo, že mají být pro mě.
Možná jsou nebo byly.
Možná jste to rozlouskla, vrátila se
a dala ty prášky sama sobě a...
Nebo jsem je měla mít jen proto, abych je mohla dát tobě.
Tady.
Vezmi si to.
- Co to... - Je to naše práce.
Naše společná práce.
- Počkejte. Tohle... Nemůžu. - Můžeš a vezmeš si to.
Nemusíš si dělat starosti.
Rodiče by na tebe byli pyšní.
Cože?
Řekla jsem vám o...
Jo. A já jsem ti vyprávěla o svých. Seděly jsme na podlaze.
Mluvily jsme o budoucnosti.
Vím, že tvůj život ještě není přesně takový, jaký bys ho chtěla mít,
ale dočkáš se.
Ať nakonec budeš dělat cokoli, dopadne to dobře. Víc než dobře.
Nepotřebuješ mě.
POSLEDNÍ NOSOROŽEC INDICKÝ NA SVĚTĚ ZEMŘEL
NAJÍT ADAMA HARRISONA
Hurá! Bravo!
- Přála sis něco? - Jo, přála.
- A co? - Jo.
- To nemůže říct. - Neřeknu ti to!
- Jinak se to nesplní! - To se jen říká.
Ne, takhle to funguje. Fajn, čas na dárky.
- Ne! - Ano!
- Dárky mi moc nejdou! - Sedni si.
Ode mě a Morrise, takže se ti musí líbit.
To teda musí. Co myslíš, že to bude?
Nevím. Ani nevím...
jestli si vzpomínám...
Gratulujeme, babičko!!
- Copak jsem to nikdy předtím neotevřela? - Jak to myslíš?
To jsem se předtím nikdy nedostala takhle daleko?
Přemýšlíme, že jí dáme jméno Zoya.
- Líbilo by se ti to? - Přemýšlíte, nebo dáte?
Panebože! Jsem tak šťastná!
Budeš tak dobrá maminka.
Mami. Tvůj nos.
- Jsi v pořádku? - Je to tady.
Je to tady.
Děkuji vám za tohle.
Je mi líto, že jsem se víc nesnažila.
Je mi líto, že jsem tu vždycky nebyla.
- Mami! - Ne, Zoyo. Nic se neděje.
To nemusíš říkat. Budeš v pořádku.
Já vím. Já...
- Budete mi moc chybět. - Lepší týden jsem si nemohl přát.
- Mám tě ráda, mami. - Mám vás moc ráda.
A najednou viděla celý svět.
Minulost a současnost. Viděla to všechno.
A uviděla malou holčičku...
jak kráčí po světě úplně sama.
A viděla celou svou budoucnost.
Všechny báječné chvíle s přáteli a rodinou.
A také všechny těžkosti, utrpení a chyby.
Viděla to všechno.
A tak zoufale chtěla natáhnout ruku a obejmout ji, ale nemohla.
Tak se místo toho zadívala na celý její život.
A se slzami v očích zašeptala...
Dokážeš neuvěřitelné věci, Zoyo Loweová.
Změníš svět.
Titulky: PLINT Překlad: Michaela Bergerová