Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Egy nap csodás dolgokat viszel majd véghez, Zoya Lowe.
Megváltoztatod a világot.
- És ez mit jelent? - Nos... Csak ennyit.
Egy fekete lyuk növekszik a testében.
Egy fekete lyuk?
Igen. Még aprócska.
Mint egy mogyoró. Itt, a tüdőlebenyek között.
Van erről egy brosúra is.
- Akkor mi a teendő? Most mi lesz? - Nos, ez...
Sajnálom.
Többet nemigen tehetünk érte. Én azt javasolnám, hogy vigyék haza.
Próbálják lekötni valamivel, hogy ne erre gondoljon, és pozitív maradjon!
Hadd érezze jól magát!
- Jól? - Mennyi ideje van hátra?
Nehéz megmondani. Igazából nem tudjuk.
Ha az a lyuk ilyen ütemben nő, akkor talán...
még egy hét.
Elnézést! A meccset nézik.
Szia, anya! Hogy vagy?
Úgy néz ki, hogy ma hazajössz velünk.
Jó lesz.
Igen.
Ez... szuper.
Vigyázz a lábadra!
Itt azt írják, ez általában űrhajósoknál fordul elő,
illetve olyanoknál, akik tartósan nagy dózisú sugárzásnak vannak kitéve.
- Ezt inkább máskor tanulmányozzuk! - Anya, tapasztalsz bármilyen tünetet?
Azt írja, ez okozhat szorulást, de hasmenést is.
Vettem egy új CD-t. Soldiers of de Riddem.
Úgy ni!
Kérlek! Nincs szükségem kerekesszékre.
Biztos? Itt van, ha kell. Francba! Egy másodperc.
Ezt az ócskaságot!
Jól vagy?
Igen. Csak nincs kedvem holnap bemenni a kiadóhoz, ennyi.
De beszélni akarnak veled.
Nyilván odáig voltak a legutóbbi fejezetért, amit elküldtünk.
Az micsoda?
Semmi.
ÚJKORI VILÁGTÖRTÉNELEM
Hogyne. Nem szeretnénk sürgetni.
Amit a múltkor átküldött, kissé...
Ezt is átvészelik majd, ebben biztos vagyok.
- Ismerem Zoyát. Igazi harcos. - Igen, köszönjük.
Nem is kérdés. Mindenképp befejezzük a könyvet.
Már egy borítóvázlat is készült.
BEVEZETÉS A MODERN FIZIKÁBA
Semmit nem szeretne módosítani, igaz?
- Semmit. - Rendben.
Akkor kérnék egy aláírást ide, aztán ide,
és egyet ide is.
ÖRÖKHAGYÓ ALÁÍRÁSA
- Nagyon köszönjük. - Ugyan! Ez a munkánk.
Az a legfontosabb, hogy lazítson, és élvezze a családjával töltött időt.
Igen.
Köszönöm.
Úgy lesz.
És újra itt.
- Az az édesanyja volt? - Igen.
Ne aggódjon miatta! Mindig ilyen.
Tudom.
- Nem bánja, ha leülök? - Csak nyugodtan.
- De legyen óvatos! - Mire céloz?
Szentséges ég!
Köszönöm.
Honnan tudta?
Eláruljak egy titkot?
- Rajta! - Ez már megtörtént.
Hogy érti?
Holnap este bekapok egy bogyót, és visszaugrom egy hetet az időben.
- Visszamegy? - Igen, a kórházba.
Már megtörtént.
- Rengetegszer. - Mit akar ezzel mondani?
Csak azt, hogy ezt a hetet már átéltem.
Tudom, mi fog történni minden egyes nap minden egyes másodpercében.
Mert már végigcsináltam.
A kórházban ébredést, a kiadót, az ügyvédet, a tengerpartot,
anyám látogatását és a szülinapomat.
Mindent.
- A madárszart, a bocciát. - Bocciát?
Ki jön bocciázni?
Mindig ugyanaz a lemez.
Akkor... már mi is beszéltünk erről?
Igen. Vagyis nem.
Általában arról beszélgetünk, hogy mindig ugyanazokat az arcokat látja.
Hogy nyolc éve itt van. És hogy milyen gyorsan repül az idő.
Ki maga?
Nem számít. Nem számít, mert úgysem fog rám emlékezni.
Ahogy arra sem, amit mondok.
Mert holnap este vérezni kezd az orrom. Bezárkózom majd a fürdőbe.
Beveszek egy bogyót. Visszamegyek egy hetet az időben.
Aztán találkozunk, és azt fogom mondani...
- Óvatosan! - Szentséges ég!
Köszönöm.
- Honnan tudta? - Csak beletrafáltam.
- Jól beletrafált, mondhatom. Köszönöm. - Szóra sem érdemes.
Nem könnyű.
Kíváncsi vagyok, mire jutsz! - a
Azta!
GRATULÁLUNK A DIPLOMÁDHOZ!
Hihetetlen, hogy ezeket még nem láttam.
- De láttad, csak nem emlékszel. - Az ott Dulseberg professzor?
- Igen. A gonosz, vén Dulseberg. - Jesszus!
Még öregebb volt, mint ahogy emlékeztem.
Ez az IGE-n készült egy nappal azelőtt, hogy Európába utaztak.
Igen, itt még a jó öreg Mark is ott áll melletted!
- Ne csináld már! - Mit?
Mintha neked nem lett volna előttem senkid.
- Nem is volt. Csak randizgattam. - Aha.
- Tudod, vacsora. - Persze.
Meg talán mozi.
- Ez egy régi tankönyved? - Igen. Kémia.
Aranyos, ahogy beleírtad a neved.
Még a könyveidre is vigyáztál.
Igen. De már nyilván mind elavult.
A KÉMIA ALAPJAI
- Meglepetés! - Nahát! Erre nem számítottam.
Bár csak pár hét múlva lesz, de gondoltuk, örülnél a meglepetésnek.
- Örülök is. - Ajándék is van.
- Igen, hozd gyorsan! - Várj!
- Előbb a gyertya! - Igen, fújd el a gyertyát!
Éljen!
- Kívántál valamit? - Igen, kívánj valamit!
Azt kívánom, bárcsak valami mást csinálnánk!
- Hogy érted? - Mindjárt vérezni fog az orrom.
- Mi? - Jól vagy?
- Jól. - Anya, mi a baj?
Semmi. Csak ki kell mennem a mosdóba. Mindjárt jövök.
Kezdődik.
Szia, anya! Hogy vagy?
- Szóval... van egy jó hírünk. - Tudom.
- Hazamehetek, igaz? - Igen, hazajöhetsz. Ugye milyen szuper?
Vigyázz a lábadra!
Azt írja, ez okozhat szorulást, de hasmenést is.
Az micsoda?
- Kissé döcögős volt. - Legyen a családjával!
- Volt már masszázson? - Múlt héten.
Nagyszerű! És milyen volt?
Nem tetszett a zene, és hideg volt a keze.
Múlt héten érkezett Miamiba.
Itt őrzik, mikor épp nincs a kifutón.
Innen Tampába, Sarasotába és még számtalan helyre viszik majd.
Ezt a fenséges lényt most láthatjuk utoljára,
mielőtt örökre eltűnik. Beszéltem a...
Lelőjem a poént?
Az orrszarvú még a héten meghal.
Az az édesanyja volt?
Ne aggódjon miatta! Mindig ilyen.
Nem bánja, ha leülök?
Szent ég! Ezek a madarak folyton letojnak mindent.
Tudja, nem könnyű.
Mindennap ugyanazokat az arcokat látom. Nyolc éve vagyok itt.
Már azt sem tudom, mi zajlik körülöttem. Fel sem tűnik... Mi a baj?
- Nekem ez... ez nem megy. - Mi nem megy?
- Nem megy. - Jól van?
- Segíthetek valamiben? - Jesszus!
Annyira sajnálom! Tényleg. Ne haragudjon! Ez...
- Az én hibám. - Dehogy! Én nem figyeltem. Az én hibám.
Maga... nem tehet semmiről. Köszönöm.
- Miért van nálad ez a könyv? - Mert érdekel.
Még sosem láttalak itt.
Honnan van ez a könyv?
Hát, ez lenne az.
Pár hónapja jártam itt.
Csak úgy elhoztam. Úgysem hiányzik majd senkinek.
Nem tudtam, hogy itt van belőle példány.
Hát igen, ide nem igazán jár senki, szóval...
Régen folyton itt lógtam. Még a nagyival, mikor beköltözött.
- Azt hiszem, ezek az én könyveim voltak. - Igen, nem kizárt.
Sok mindent adományoznak a környékbeliek, a fölső szinten csomó kacat van.
- De miért pont ezt a könyvet nézted ki? - Nem tudom. Próbálok tanulni belőle.
Az MDC-re járok. Tudja, a fősulira. A laborban dolgozom, szóval...
- Igen. - A laborban?
Igen, Handel professzornak segítek be. Talán hallott már róla.
Ő találta fel a szerkezetet, ami összezsugorította azt a pasast.
A nanoszkopikus pasast.
Ja, szóval...
- A laborban dolgozol? - Igen.
Nyilván nem úgy. Ez csak kulimunka.
Igazából... az időt tanulmányozom.
- Az időt? - Igen. Hogy hogyan... működik.
Hogyan halad. Már ha ennek így van értelme.
- „Paula Campos?” - Az volnék én. Önt hogy hívják?
Zoya! Hát itt vagy! Már mindenütt kerestelek.
Kész vagy?
BEVEZETÉS A KVANTUMMECHANIKÁBA
- Elcsesztem. - Szerintem ez most jó volt.
Nem, az eleje irtó bonyolult.
Min gondolkozol?
Mi van, ha létezik megoldás.
Ha mégis van ebből kiút.
- Nem kéne megpróbálni? - Hogy érted?
Csak eszembe jutottak a princetoni idők.
- A kutatásom. - Zoya!
Mi az?
Tényleg muszáj ezt újból átrágni?
Te is hallottad, amit az orvos mondott.
- És ha téved? - Ő...
Mi van, ha téved? Mi van, ha ő sem tud mindent?
Ha mégis tehetnénk valamit.
- Hogy életben maradjak. - Mégis mit szeretnél?
Át akarod nyálazni az összes egyetemi kutatásodat?
Lehet. Inkább, mint hogy itt üljek egy hétig...
- És velünk legyél? - Nem ezt mondtam.
Egyszerűen csak elegem van abból, hogy minden nap egyforma.
Figyelj! Nem akartam elrontani a meglepetést.
Meglepetés!
Tudjuk, hogy csak pár hét múlva lesz, de gondoltuk, örülnél a meglepetésnek.
Nagyon örülök. Erre nem számítottam.
- Van ajándék is. - Igen, hozd gyorsan az ajándékot!
- Ne! - Ne?
Még nem fújta el a gyertyát.
- Nem, azt hiszem... - Mi a baj?
Semmi, csak ki kell mennem egy percre.
- Mi a baj? - Igen, mi a baj, anya? Jól vagy?
Igen, csak kell egy kis friss levegő. Utána jöhet az ajándék.
- Oké. Jól van. - Oké.
- Ne! Várj! Vérzik az orrod! - Tudom. Semmi baj.
Mindjárt jövök.
- Halló! - Paula?
- Igen. Kivel beszélek? - Zoya Lowe vagyok.
- Tegnap találkoztunk a Carville-ban. - Ja, igen. Hogy van?
- Mi újság? - Semmi, jól vagyok.
Csak azt akartam mondani, hogy megkereslek, ha felébredtem.
Nem értem.
Megkereslek, ha felébredtem, és belevágunk.
- Mibe? - Egy fantasztikus dologba.
- Mibe? - Csak ezt akartam elmondani.
Asszonyom...
- Jól van, nemsoká találkozunk. - Mi?
Szia, anya!
- Van egy jó hírünk. - Tudom. Írd csak alá a papírokat!
Már tudok mindent. Mondták, hogy hazaengednek.
Jól van. Máris jövünk.
Micsoda támadás!
Van jegyünk a holnap esti meccsre.
- Izgalmas lesz. - Igen.
De talán jobb, ha kimegyünk a tengerpartra.
Ez mi?
A vészkijárat. Biztos valaki véletlenül kinyitotta.
- Szabad a taxi? - Hová szeretne menni?
- A South 4th Streetre. - Van pénze?
- Igen, miért? - Miért? Mert kórházi hálóingben van.
Igen. Fizetek, ha odaértünk.
Jól van, szálljon be!
Hahó!
Jaj, ne! Most mit csináljak?
AZ OMNI LOOP-PERON FELÉ
Két pillanat!
- Üdv! - Szia, Paula!
Elnézést, ismerjük egymást?
Feltarthatnálak egy percre?
A Carville-ban látogattad meg a nagymamádat,
amikor a kertben egymásnak ütköztünk.
- Ez mikor történt? - Négy nap múlva fog megtörténni.
- Oké. - A neved Paula Campos.
Az MDC-re jársz.
Négy nap múlva a Carville Nyugdíjasotthonba mész,
hogy meglátogasd a nagyidat, akkor botlunk majd egymásba...
Bocs, csak hallgass meg, kérlek!
A nevem Zoya Lowe.
Négy nap múlva találkozunk, öt nap múlva meghalok.
Vér folyik majd az orromból, a fülemből, és meghalok.
Nem úgy fest, mint aki haldoklik.
Tudom, a mellkasomban lévő fekete lyukat leszámítva teljesen jól vagyok.
Jól van. Oké. Nem tudom, miért jött ide, de ha...
Azért... azért, mert elvittél a könyvtárba.
Ahol azelőtt a nagymamáddal olvasgattatok.
És ahol a könyvemet találtad.
Azt mondtad, egy laborban dolgozol, és az időt vizsgálod.
Én meg megígértem, hogy megkereslek, és belevágunk egy nagy dologba.
Tudom, mert megtörtént.
Te ott voltál, én meg most itt vagyok, ahogy ígértem.
Muszáj hinned nekem, mert ez az igazság.
Ez... Ez az igazság.
Oké.
Szóval pontosan tudja, mi fog történni.
Ezen a héten. Igen.
Hányat mutatok?
Tessék?
South 4th Street.
A neved Paula Campos. Én Zoya Lowe vagyok.
Egy laborban melózol, bennem meg van egy fekete lyuk.
A jövőből jöttem, és tudom, mi fog történni.
Most meg akarod kérdezni, hányat mutatsz. Rajta, gyerünk!
Kettő. Három. Ez a középső ujjad. Most nyávogni fog a macska.
Most azt kérded: „Ez tényleg megtörténik?” Mire én azt felelem: „Igen, megtörténik.”
- Csak bekapja, mint egy gyógyszert? - Igen, ennyi.
És azt akarja kideríteni, hogy működik?
Igen. Veled együtt. A laborban.
Ez nagyon hízelgő, de eddig nem próbált meg rájönni a titkára?
De igen, 30 évvel ezelőtt. De sosem sikerült.
Oké, de mégis mi történt?
Nem tudom. Közbeszólt az élet.
Más dolgokkal kezdtem foglalkozni. Továbbléptem.
Az ember néha nem is tudja, hogy a sorsáról dönt,
aztán egyszer csak arra ébred, hogy zsákutcába ért.
Próbált egyszerre több pirulát bevenni?
Talán úgy visszaugorhatna a kezdetekhez.
Ez nem így működik. Egyszerre csak egy bogyót vehetek be.
Ha most bevennék még egyet, semmi sem történne.
Meg kell várnom, míg az előző felszívódik, és akkor visszatérek a ciklus elejére.
Ha ismerné a pontos összetételt, tudná módosítani a hatást?
Igen. Akkor vissza tudnék menni.
Abba az időbe, mikor annyi idős voltam, mint most te. Mielőtt feladtam az egészet.
És mielőtt az a fekete lyuk megjelent a mellkasában.
Szeretnék végigcsinálni mindent, amit elterveztem.
Tudnom kell, mi van a pirulában. Hogy mitől működik.
El akarom érni, hogy ne csak öt napom legyen hátra,
hanem még 20, 30, 40 év, egy teljes élet.
Oké.
Fejtsük meg az időutazás titkát!
Azért készüljön fel arra, hogy ez a labor...
Szóval az eszközök elég régiek.
- És hát nem túl jók. - Szerintem nem lesz gond.
Tutira ismer olyat, aki jobb körülmények között dolgozik.
Lehetséges.
Szóval...
Tudom, hogy...
- Igen. - ...nem ideális, de... Tudja...
Akkor hol kezdjük?
Ezek a kapszulák teljesen egyedi módon viselkednek.
Nem égnek, nem olvadnak, nem oldódnak fel.
Mintha ott sem lennének.
Nem teljesen értem, hogy ez hogy lehetséges.
Folyamatosan megújulnak.
Egy állandó átmeneti állapot jellemző rájuk.
Oké, akkor vizsgáljuk ezt a megújulást!
Nem. Bármilyen mutáció is megy végbe,
olyan szubatomi szinten történik, hogy sehogy sem tudnánk mérni.
De ha sikerülne is, a szekvenálásnál elakadnánk, igaz?
Ezért gondolkoznék a reprodukcióban. A Princetonon is ezzel próbálkoztam.
És igazából ott is ilyen eszközökkel dolgoztam.
Az oké, hogy az eszközök ugyanazok,
de ugye nem kell végigcsinálnunk ugyanazokat a vizsgálatokat?
- Mármint megvannak még a feljegyzései. - Nincsenek, de...
Akkor ennek így... sosem érünk a végére.
Ez így komplett őrültség. Már elnézést, de...
Valahogy elemeire kell bontanunk.
Tudom, de ez lehetetlen.
Mondom, ezerszer megpróbáltam.
- Hidd el, nincs... - Én elhiszem.
De kizárt, hogy ne lenne megoldás. Ez a folyamat lezajlik.
Még ha szubatomi szinten is, de lezajlik.
Másfajta megközelítésre van szükség.
Kell valami vagy valaki...
- Azt hiszem, tudom, ki segíthet. - Kicsoda?
Maradjon itt! Máris jövök, két pillanat.
DONALD MOBIL
Zoya? Zoya Lowe?
Nahát! Zoya Lowe!
Dulseberg professzor?
Igen. Maga meg mi a csudát keres itt?
Ez egy hosszú... Én csak... A laborban voltam.
- A laborban? Miért? Mit keresett ott? - Egy vegyületet vizsgálok egy barátommal.
Szeretnénk reprodukálni.
- Reprodukálni? Egy vegyületet? - Igen, professzor úr.
Menjünk be az irodámba! Ott majd megbeszéljük.
Oké. Igazából fogalmam sem volt, hogy már itt dolgozik.
Nos, igen. A barátjának, Marknak köszönhetem.
Mark Harrisonnak. Emlékszik rá, ugye?
Már az IASA-nál van. Briliáns elme.
- Ő szerzett itt magának állást? - Igen. Gondolta volna?
Már egy állami főiskolára sem vesznek fel protekció nélkül.
Mi a franc?
Itt kaptam irodát a semmi közepén.
Egy kicseszett parkolóházban. Egy örökkévalóság ide eljutni.
Azt mondták, a biztosítás az oka. El tudja ezt hinni?
Akadálymentes területet kellett biztosítaniuk. A korom miatt.
Nos, szerintem remekül fest.
- Százhét éves vagyok. - A mindenit!
Hát igen. Na de most már megöl a kíváncsiság.
Tudni akarom, miben sántikál, Zoya Lowe.
Maga meg ki az ördög?
És mit keres az irodámban?
- Én csak... - Ő velem van.
- Hogyan? - Igen, így van.
Nos, üdv!
Együtt dolgoztunk... vagyis dolgozunk a laborban. Ott szemben.
Akkor mit keres az irodámban, és miért túrta fel a fiókjaimat?
- Teljesen igaza van. Elnézést kérek. - Maga itt tanul?
- Félig-meddig. - Mi?
Handel professzornak dolgozom. Az asszisztense vagyok.
Mintha csak Zoya Lowe-ot hallanám. Nincs igazam?
Maga is azt gondolja, hogy bármit megtehet.
- Várjon! Ez nem az ő hibája. - Ebben biztos vagyok.
Tudja, jól emlékszem magára, Zoya Lowe.
Nagyon is jól emlékszem.
Mielőtt megismertem, mindenkinek magáról áradoztam.
Hogy maga egy zseni, egy született zseni.
Mutogattam a teszteredményeit, az esszéit.
Azt mondtam: „Jó ég! Micsoda reménység, micsoda tehetség!”
De tévedtem.
Maga gőgös volt.
Lusta. Türelmetlen.
Számtalan lehetőséget adtam, de egyikkel sem élt.
A négy év alatt, amíg tanítottam,
soha, egyetlenegyszer sem...
Sosem tudott meggyőzni arról, hogy magából...
lesz valaki.
Hiba volt bemenned.
- Tudom, és bocs... - Ilyet nem tehetsz.
- Nem tudtam, hogy gáz. - Nem akciózhatsz.
- A tudtom nélkül nem. - Bocsánat. Szólnom kellett volna.
- Hülye ötlet volt. - Igen, az volt. Az egész egy hülyeség.
Csak mert a papa kiabált magával? Van vagy ezer éves!
- Holnap kicsekkol. - Ez?
- Igen. - Sajnos igaza volt.
Minden így történt. Jól mondta.
Érdekel, hogy jutottam be az IGE-re és a Princetonra?
Hogy miért voltak ilyen magas pontszámaim? Mert tudtam a válaszokat.
Ha valamit elszúrtam, újrakezdtem. Visszamentem öt napot az időben.
Tök igaza volt. Nem vagyok elég okos.
- Nem, ez nem igaz. - Nem is ismersz engem.
Nem akarja tudni, mit kerestem odabent? Hogy mit hoztam el?
- Mi ez? - Mi segíthet a vegyület elemzésében?
- Egy üres doboz? - Egy nanoszkopikus ember.
Miután összezsugorították,
nem tudták leállítani a folyamatot.
Szóval azóta is folyamatosan zsugorodik.
- Nem látok semmit. - Őt már senki sem látja.
Nem tudják, mi a megoldás, és azt sem, hogy mit kezdjenek vele.
Szóval csak berakták egy fiókba.
Szar ügy. Az egész kutatás teljesen hiábavaló volt.
- Ezért hoztad át egy hűtőházba? - Ez egy húsérlelő.
Nem tarthatjuk szobahőmérsékleten. A bacik meg a penész miatt.
Egy hűvös helyiség kellett, ahol nem rohadnak meg a dolgok,
de nem is lehet túl hideg, mert megfagyna, és hát Luiz a spanom.
Sok sikert!
Bedugná ezt? Oda hátra.
Van egy jeladó a ruháján, amivel kommunikálni tud velünk.
- Tud válaszolni? - Igen. A kijelzőn láthatja.
mizu?
- Ez őrület! - Ja.
Handel mondta, hogy használhatom kutatáshoz.
De néha csak úgy eldumálok vele. Nagyon jó arc.
Haha! Naná!
- Tudja, mit akarunk? - Most közlöm vele.
Van ugyanis egy részecskedetektora is.
- Arra gondoltam... - Ez azt jelenti...
- Igen. - Azta!
Segíthet elemezni a sejtstruktúrát.
- Aztán visszajelez. - Oké.
- Csak be kell dobnod egy kapszulát. - Menő.
Az.
- Így jó? - Tökéletes.
Csúcs! egy perc.
- Szerinted mennyi idő kell neki? - Fogalmam sincs.
Neki irtó gyorsan telik az idő.
Az univerzum peremén minden lassú. Ő egy ezzel ellentétes helyen van.
Olyan messze van, hogy egy másodperc alatt több száz év is eltelhet.
- Meg fog halni valaha? - Nem tudom.
Szerintem addig zsugorodik,
míg egyszer annyira parányi lesz, hogy örökre eltűnik.
Igen.
Kész is van?
Mi történik?
Igen. Oké, egy perc.
Igaza volt.
Folyamatosan változik.
A folyamat végighalad a különböző rétegeken.
Ez egy...
- Igazam volt. - Igen. De még mennyire!
Köszönöm.
Még nem is kérdeztem, hogy ez honnan van.
Igen.
Igazából tök hétköznapi sztori.
Tizenkét éves voltam.
A házunk mögött lévő golfpályán flangáltam, és...
egyszerűen ott hevert.
És csak úgy felvette?
Hát... rajta volt a nevem.
Emlékszem, körbenéztem, mert azt hittem, valaki meg akar tréfálni.
De nem láttam senkit.
Aztán hallottam egy hangot. Mintha valaki a fülembe suttogott volna.
És mit suttogott?
Hogy meg fogom változtatni a világot.
Aha.
Akkor...
ideje megváltoztatni a világot.
Igen.
Talán.
Szintetizáljuk az összes vegyületet, aztán tesztelünk.
Aztán lehet, hogy az lesz, mit 30 éve.
A legegyszerűbbel kezdjük, és haladunk sorban.
Ugyanazokba a falakba ütközünk. Ugyanott akadunk el.
Nem. Most együtt csináljuk.
Készen áll?
Ebben ketten vagyunk. Senki más nem számít.
Csak kettőnkön múlik. És az örökkévalóságig próbálkozhatunk.
Igen.
Ez a legrémisztőbb az egészben.
Az időm végtelen, de mi lesz, ha így sem jutok előrébb?
- Oké. Újrakezdjük. - Folyton újrakezdjük.
Szia, anya!
Egyszer sikerülni fog. Rajta volt a neve a gyógyszeres dobozon.
Okkal talált rá azokra a kapszulákra.
Igen. Vagy véletlenül. Vagy tévedésből.
Talán mégsem én vagyok az, akinek történelmet kell írnia.
Nem vagyok ideges, csak tudom, hogy vannak nálam jobbak.
- Ez nem igaz. - Oké.
Tényleg nem.
Amúgy meg valószínűleg ők is pont ugyanezt mondják otthon rólad.
Na persze.
Nem tudom, honnan szedsz ilyeneket.
Onnan, hogy ismerem őket. A csoporttársaim.
Mindennap hallom őket játszani.
Ez már nem a Cypress. Az állam legjobb zongoristái járnak ide.
- És te nem vagy az? - Nem, nem vagyok. Tényleg nem.
Nem versenyezhetek olyanokkal, akik négyéves koruk óta játszanak.
Nem szeretem, mikor így beszélsz magadról.
- Egyáltalán. Szerintem... - Hogy? Reálisan?
Szerintem nincs semmi kivetnivaló abban, ha valaki zenetanár lesz,
és nem zeneszerző.
Soha nem is mondtam ilyet. Vagy mondtam?
- Nem szeretném, ha feladnád. - Nem adom fel.
Szuper.
Megígéred?
- Igen. - Jó. Mert az lehetsz, ami csak akarsz.
- Ezt ne feledd! - Tudom.
- Már eldöntöttem, hogy tudós leszek. - Tényleg?
- Mint én? - Igen, pont, mint te.
Az jó.
Két pillanat!
Azért készüljön fel arra, hogy ez a labor nem olyan nagy szám.
Tudom.
Mehet?
Mehet.
Üdv! Jó reggelt, hogy van?
Szóval olvastam az e-mailjét, és csak érdeklődtem volna, hogy...
Értem. Oké.
És megkérdezhetem, hogy mikor jön vissza, vagy... Oké. Én csak...
Ön mellett akartam dolgozni,
de ha tudtam volna, hogy egy évig szabadságon lesz,
akkor biztos nem... Hogyne. Igen.
Nem, ez teljesen érthető. Megértem.
Köszönöm, és minden jót kívánok.
Igen, teljesen megértem. Hogyne, ez természetes. Igen.
Picsába!
Oké.
Két pillanat!
Valaki csak tud segíteni, nem?
A Princetonon nem volt segítsége?
Kire gondolsz? Az exemre, Dulsebergre vagy...
Oké, akkor mi lenne, ha bevinnénk egy laborba? Egy rendes laborba.
Valamit csak tehetünk.
Uramisten! Hívd a tűzoltókat!
- Nem lesz bajuk? - Túlélik.
Nem akarok nagyon okoskodni, de...
Annyira ígéretes ez a kutatás,
ez a gyógyszer, maga, és...
Ez... egy annyira elcseszett szitu.
Nem hiszem el, hogy senkit nem érdekelt, vagy hogy soha senki nem támogatta, ez...
Nem, igazából... Nem erről van szó. Inkább...
Nem is tudom.
Mikor lediplomáztam,
az évfolyamunkat meghívták a CERN-re, hogy vegyünk részt egy kétéves programon.
A legnagyobb koponyák voltak ott. Mindenki menni akart.
De nekem bevillant, amit Donald mondott.
Akkor menj, ha tényleg ez tesz boldoggá!
Ennyi kellett?
Igen. És teljesen igaza volt. Ezt a részét sosem élvezem.
Imádok megoldani dolgokat, de minden más, ami ezzel jár...
- Nem is tudom. - Én...
Én biztos elmentem volna.
Igen, ehelyett hosszú évek kemény munkáját csak úgy bevágtam egy dobozba.
Várjunk! Azt akarja mondani, hogy még megvan a kutatási anyag?
- Mármint... - Jó lenne.
De legutóbb anyám holmijai között láttam, ami...
És hol van az édesanyja?
Az orra...
- Igen. - Ez már azt jelzi, hogy...
Igen.
Ugye megkeres újra? Mármint miután felébredt.
Persze. Mindig megkereslek.
Szia, anya!
- Ez visszavisz az időben. - És már találkoztunk?
- Igen, és ugyanezt elmondtam. - És én mit feleltem?
- Legutóbb? - Aha.
Azt kérdezted, megvan-e még a régi kutatási anyag,
és hogy hol van most az anyám.
Tényleg azt gondolja, hogy itt találunk majd valamit?
Hát, a gimis tankönyveimet is megőrizte, szóval tutira.
Remélem. Ez az! „Sandra Lowe.” Oké.
Van valami érdekes, vagy...
Ezek itt főleg a pszichológiajegyzetei.
De van bármi hasznos?
Igen. Már ha érdekelnek az ’50-es évek gyermekkori fejlődési elméletei.
Nem igazán.
- Lássuk! - Találtál valamit?
Egy rohadt büdös dobozt. Remek.
Jesszus! Ennek konkrétan szarszaga van. Oké.
Baszki! Mi az?
Egy újságcikk. Markról.
Ki az a Mark?
Senki.
HARRISON AZ IASA ÚJ VEZETŐ KUTATÓJA
Kinevezték az IASA-nál. Egy nímandhoz képest nem rossz.
Igen. Anyám is valahogy így jellemezte annak idején.
Hű! És ezt megőrizte.
Az én munkáimat bezzeg nem.
Múlt héten érkezett Miamiba.
Itt őrzik, mikor épp nincs a kifutón.
Innen Tampába, Sarasotába és még számtalan helyre viszik majd.
Ezt a fenséges lényt most láthatjuk utoljára...
Mrs. Lowe?
Az imént itt volt a férje. Önt keresi.
- A férjem? - Nagyon aggódott.
- Kétségbe volt esve, sírt. - Merre van?
A bejáratnál.
Elnézést, hol van a férjem?
- Az a pasas? - Igen.
Az imént ment el.
Zoya! Donald vagyok. A kórházban vagyunk. Hová tűntél?
Zoya! Hová megy?
Az a gondozó azt mondta, ha nincs az archívumban, akkor nincs itt.
Én...
Azt mondták, itt volt a férjem.
Oké. Szóval...
- Tényleg nem mész el? - Semmi értelme.
- Azt mondtad, ez egy szuper lehetőség. - Szuper lehetőség, de mire?
Arra, hogy két éven át Dulseberggel és Markkal lógjak.
Hogy menőzhessenek azzal, hogy egy nő is van a csapatban.
Jó ég! Tudod, kinek hiányzik ez. Rémes lenne.
- Azért annyira nem. - Dehogynem, te is tudod.
Eljutnál Európába. Azt tehetnéd, amire mindig is vágytál.
A világ legnagyobb tehetségeivel. Tudom, hogy ez frusztrál. De mit számít?
Az a bajom, hogy hiányoznál, te bolond.
Nélküled sehová sem akarok menni.
Megoldjuk. Bármit is teszel, az a fontos, hogy boldog légy.
Hiányzik a családja?
Igen, azt hiszem.
Nemsoká úgyis találkoznak.
Nem? Mármint pont ezért csináljuk ezt az egészet.
Hogy velük lehessen.
Talán.
Nem talán. Tutira.
És ezért megéri. Nem?
Pokolian nehéz. Az, hogy folyton otthagyom őket.
Szörnyű érzés újra és újra visszamenni, és végigcsinálni,
hogy aztán megint arra ébredjek, hogy...
Szia, anya!
Mintha egy másodperc sem telt volna el.
Van egy jó hírünk.
Gondolt már arra, hogy mi lenne, ha eltűnne?
Nem is tudom.
Ránézzek?
Hagyd! Biztos minden rendben.
Hogy vajon onnan folytatódna-e, vagy...
Talán egyszerűen...
Mindig is úgy képzeltem el, hogy az egész velem együtt megszűnne. Én sosem...
Sosem gondoltam arra, hogy ott ücsörögnek majd a nappaliban...
és várnak rám.
Nem is tudtam, hogy meghalt az orrszarvú.
Igaza volt.
Folyamatosan változik. A folyamat végighalad a különböző rétegeken.
Igen.
Igazam volt.
Hol kezdjük?
Arra gondoltam, hogy szintetizálhatnánk a vegyületeket.
- Aztán tesztelnénk. - Jó.
Kezdhetnénk azzal, hogy szintetizáljuk a vegyületeket.
- Aztán jöhet a tesztelés. - Jó.
Arra gondoltam, hogy szintetizálhatnánk a vegyületeket, aztán...
Mi legyen?
Nekem ez nem megy.
Már mindent megpróbáltunk, de mindig pontosan ugyanoda lyukadunk ki.
Oké. Ez nyilvánvalóan bonyolult. De csak idő kérdése, és...
Nem. Már mindent végigpróbáltunk.
Minden lehetséges kombinációt átvettük.
Aztán újra leteszteltünk mindent. Csomó dologra már nem is emlékszem.
Akkor kérjünk segítséget! Mondjuk egy princetoni kollégájától.
Mégis kitől?
- Marktól. - Aha.
- Azt mondta, az IASA-nál dolgozik, nem? - Mark nem fog segíteni.
- Paula... - Honnan tudja?
Szerintem még nem merítettünk ki minden lehetőséget.
Biztos van még valami, amit tehetünk, amit megpróbálhatunk.
Nekem most... vissza kell mennem.
A családommal kell lennem. Fogalmad sincs, milyen rég nem láttam őket.
Igaza van. Tényleg nem tudom. Igazából azt sem tudom, ki maga.
Én csak...
Csak annyit tudok, hogy egy nő felkeresett a lakásomon,
hogy segítsek neki megfejteni az időutazás titkát.
Én meg hittem neki. Én...
Az állásomat kockáztattam magáért.
- Még a nanoszkopikus embert is elloptam! - Miért?
Azt hiszi, maga az egyetlen, aki vissza akar menni?
- Sajnálom. - Ne!
Semmi gond, tényleg.
Igaza volt. Sok sikert a családjával!
Szia, anya!
Be akartad venni?
Nem tudom.
Megfordult a fejemben.
De folyton az lebegett a szemem előtt, hogy majd engem is elnyel egy fekete lyuk.
Aztán...
azon is filóztam, hogy már csomószor itt hagyott,
amiről nem is tudok.
És nem tudom, megkérdezte-e valaha, hogy kipróbálnám-e. Aztán csak...
- Értem. - Nem is tudom.
Sosem kérdeztem, miért vágtál bele.
Kellően önző voltam ahhoz, hogy azt gondoljam, segíteni akarsz.
Tényleg segíteni akarok.
Tudom.
De nem ezért nyitsz mindig ajtót.
Nem kell sajnálnia.
Oké.
Ez...
tök hülyeség!
Tizenöt voltam, és...
elvittem a kocsit, bár nyilván nem lett volna szabad.
Ráhajtottam egy szögre.
Azt hittem, majd észreveszik.
Azt hittem, a szüleim majd észreveszik.
De nem vették észre.
És jött a durrdefekt.
Még gyerek voltál.
Mondhatjuk.
Megcsináljuk. Elmegyünk a Princetonra, és megkeressük Markot.
Visszajuttatlak.
Én is vissza akartam menni,
miután apám meghalt.
- Hány éves volt akkor? - Tizenkettő.
De egy héttel a halála után találtam megy a pirulákat.
Hiába próbálkoztam, mindig egy nappal később ébredtem.
- Közel álltak egymáshoz? - Nagyon.
Fantasztikusan jó apa volt.
Rengeteget mesélt.
Tudományos-fantasztikus meséket, amikben egy átlagos lányról kiderül,
hogy a galaxis királynője, vagy...
- Ez aranyos. - Igen.
Igen.
Mindig azt sugallta, hogy bármit elérhetek.
- Tényleg sok mindent elért. - Gondolod?
Összehasonlítva magam másokkal, például Markkal...
vagy akárkivel, az életem jelentéktelennek tűnik.
Én nem így látom.
Tényleg.
És... amúgy is visszamegyünk, nem?
- Együtt helyrehozunk mindent. - Remélem.
Te vagy az egyetlen, akinek valaha is elhittem, hogy képes vagyok rá.
- Tényleg? - Igen.
Igen.
Te is érzed.
Nem?
Mintha már egy egész életet leéltünk volna együtt.
És így volt?
Igen.
- Az orra. - Tudom.
Itt az idő.
Ugye újból megkeres majd?
- Miután felébredt, vagy... - Persze.
Mindig megkereslek.
Szia, anya!
Igen?
Mit óhajt?
Szükségem van a segítségére.
- Zoya Lowe? - Igen.
Meg kell találnom Mark Harrisont.
Mark Harrisont?
Mikor legutóbb beszéltünk, említette őt.
- Tudom, hogy jó barátok. - Mikor legutóbb beszéltünk?
- Emlékszem ám magára, Zoya Lowe. - Tudom.
- Én... - Tudom.
Tudom.
Volt idő, amikor tényleg érdekelt, mit gondol rólam.
De már nem számít.
És igaza van. Még mindig türelmetlen vagyok, és lusta.
Meg gőgös, vagy amit akar.
De igyekszem.
És nem érdekel, hogy maga vagy más mit gondolt rólam,
de akkor is megcsinálom.
Nos...
Igen.
Sok szerencsét!
- Rég láttalak. - Tíz éve.
1985-ÖS ÉVFOLYAM
- Jól nézel ki. - Oké.
- Mi az? - Semmi, csak... Ja.
Visszaköltöztetek Miamiba, igaz?
És milyen?
Jó. Tényleg jó.
Donald a UM-en tanít, és a posztdoktoriját csinálja.
- Jane-nel meg otthon vagyunk. - Értem.
Igen. Szuper. Jó újra otthon lenni.
- Jó, hogy anyám is közel van. - Jó ég! Képtelen lennék visszamenni oda.
Már az országba is rémes volt visszajönni Európából.
Ja. Gondolom, megszoktad.
Dolgozol még valamelyik régi projekteden?
Nem igazán. Így, hogy Donald egész nap nincs otthon...
és Jane velem van, nem igazán látom értelmét, hogy...
Mert valójában soha nem is volt értelme, nem igaz?
- Én hittem benne. - Nem úgy értem. Csak...
Arra céloztam...
hogy nincs is annál frusztrálóbb,
mint mikor az ember egy lehetetlen küldetésbe fog.
- Ez nem lehetetlen. - Oké.
Nem akarok vitatkozni.
- Csak annyit mondok, csinos vagy. Így jó? - Én...
- Tudtam, hogy jó anya lesz belőled. - Hű!
Ez a te szádból elég lekicsinylően hangzik.
- Pedig őszinte bók volt. - Aha.
Boldognak tűnsz.
Az is vagyok.
Örülök, hogy látlak.
Legközelebb szólj, ha a városban leszel!
- Jó volna még dumálni. - Szólni fogok.
- Jó napot! Segíthetek? - Üdv!
Mark Harrison régi barátja vagyok. Esetleg...
Ő az apám, de már...
Az elmúlt években egyre gyengébb lett.
- Nem sűrűn találkozunk. - Látszik, hogy nagyon...
Igen.
Négy hónappal ezelőtt láttam utoljára.
Akkor már elég rossz bőrben volt. Nem evett, nem aludt.
Egyfolytában csak dolgozott.
Próbáltunk vele beszélni, de... nem is tudom.
- Sajnálom, ha ez most... - Semmi gond. Tényleg.
A pszichológusom szerint amúgy is többet kéne beszélnem róla.
Hogy el tudjam fogadni.
Azt mondta, pont ezért kellett volna valamilyen megemlékezést tartani.
- Én nem is... Bárcsak tudtam volna! - Nem, semmi baj.
- Szóval együtt jártak egyetemre? - A Princetonra.
Milyen volt akkoriban?
Egy igazi lángelme volt.
- Hihetetlen agya volt. - Igen.
Mindenki ezt mondja. Hogy okos volt.
Minden cucca itt van. Az összes díja, minden.
A mindenit!
- Hinckley-díj? - Igen.
Mit gondol, elég lesz?
Ez minden, amin dolgozott?
Igen, azt hiszem.
Igen.
Ez...
Én is pont ezen dolgoztam.
Nos, úgy tűnik, ön jobban bírta.
Atyaég! Ez az enyém.
Megőrizte a feljegyzéseimet. Bocsásson meg, csak...
Ezt el sem hiszem.
Nem tudja, meddig dolgozott ezen?
Nem, nem tudom. De sokáig. Évekig.
Gyűlölök itt lenni.
Emlékszem, mindig azt mondta,
hogy egy nap majd büszke leszek rá.
Nem tudom, hogy lehetnék büszke erre a sok szarságra.
Istenem!
Nagyon sajnálom.
Igen. Én is.
- Vannak gyerekei? - Igen. Egy. Talán épp egyidősek.
Ő is ilyesmivel foglalkozik?
Nem, ő zongoraművész. Most jegyezték el.
Ez remek. Gratulálok!
Köszönöm.
NAGYTEREM
Zoya! A kórházban vagyunk. Hová tűntél?
Anya, hol vagy? Miért nem veszed fel?
Nagyon aggódunk. Légyszi, vedd fel!
Zoya, drágám! Kérlek, vedd fel a telefont!
Úgy hiányzol, anya! Nem akarlak elveszíteni.
Nem veszíthetlek így el. Nem lehet. Kérlek!
Kérlek! Úgy szeretnélek még látni!
Azt hittem, soha többé... Kérlek...
Azon agyalok, amit utoljára mondtál. Hogy csak töltsem ki a papírokat.
Miért nem szóltál egy szót sem?
Anya, én nem... Nem veszíthetlek el.
Nem tudom, hogy létezzek tovább nélküled.
Fogalmam sincs, mihez kezdjek.
Istenem! Kérlek, gyere vissza!
Kérlek, annyira hiányzol!
Ez maga a pokol! Kérlek, gyere vissza!
Anya, csak azt akarom mondani, hogy nagyon szeretlek.
Bárcsak még egyszer láthatnálak, vagy legalább a hangodat hallhatnám!
Bárcsak mondanál még valamit! Kérlek!
Kérlek! Minden vágyam, hogy hazagyere.
Hol vagy? Miért nem veszed fel?
Hiányzol! Nem akarlak elveszíteni!
Vedd fel! Remélem, megkapod az üzeneteinket.
Nem veszíthetlek így el. Nem lehet.
Kérlek! Úgy szeretnélek még látni! Könyörgök, anya!
Anya, hol vagy? Miért nem veszed fel a telefont?
Nagyon aggódunk. Légyszi, vedd fel!
Úgy hiányzol, anya! Nem akarlak elveszíteni. Kérlek!
Ezt nem teheted.
Kérlek, vedd fel! Annyira hiányzol!
Jayne!
Anya!
Annyira sajnálom!
De mit? Ne haragudj, ha rád ijesztettünk.
Szó sincs róla.
- Szó sincs róla. - Csak... eszméletlen voltál.
Hiányoztál.
Vigyázz a lábadra!
- Akartok zenét hallgatni? - Persze. Mi van nálad?
Vettem egy új CD-t. Csak nem tudom, hogy... Megvan.
- Soldiers of de Riddem. - Ne!
- De. Jó lesz. Mehet. - Ne már!
Nem tudom, milyen, de...
Mi? Ne már, apa! Anya csak jó fej, de semmi kedve ezt hallgatni.
- Rakj be valami hallgathatót! - Hidd el, imádni fogod!
Nézd, milyen vidámak a srácok!
- Tényleg azok. - Készüljetek fel a pörgésre!
Tudod, mi a dörgés. Indulhat a pörgés.
- Morris érti. - Mennyit fizettél ezért?
Csak 1,99-et. Lealkudtam 2,50-ről.
- Szerinted jó életem volt? - Igen. Persze.
De ne...
ne beszélj ilyesmiről!
Kérlek! Várj! Minden oké?
Tudod, haldoklom. Ami minden, csak nem oké.
Folyton arra gondolok...
mi lett volna, ha...
Annyi mindent tehettem volna.
Annyi minden történhetett volna velem,
az életemmel, veled és Jayne-nel.
Vajon van olyan idősík, ahol tovább élek,
és nem halok meg a mellkasomban lévő fekete lyuk miatt?
Talán.
De lehet, hogy ott nem találkozunk.
Vagy nem születik meg Jayne.
Ki tudja?
Olyan gyorsan felnőtt! Elrepült az idő.
Egy pillanat alatt.
Még mindig emlékszem arra, mikor pici volt.
Olyan pinduri volt!
És mindenért úgy tudott lelkesedni, emlékszel? Ez a...
Igen.
De volt egy nap...
amikor másmilyen volt.
A tengerparton voltunk, és csak heverésztünk.
Bámultuk a felhőket...
meg a pálmafák tetejét, és hallgattuk a tenger morajlását.
Csak ő és én. És a kis ujjai...
összefonódtak az enyémekkel.
És csak hallgattunk.
Azóta milliószor felidéztem azt a napot.
Bárcsak visszamehetnék oda! Most azonnal. Veletek.
Te min változtatnál?
Valószínűleg másik lemezt választanék a Soldiers of de Riddem helyett.
Ne már! Te semmit nem csinálnál másként?
Nem is tudom.
Nyilván vannak dolgok, amiken változtathatnék.
De nem mondanék le erről a pillanatról.
És te? Te mit akarnál?
Többet.
Több időt.
KIEGÉSZÍTÉS - Könyvek adományozása a Carville Nyugdíjasotthon könyvtárának
EGY ÉLETRE SZÓLÓ KIÁLLÍTÁS GYERE, ÉS BÚCSÚZZ EL!
AZ UTOLSÓ EGYSZARVÚ RINOCÉROSZ
EGY ÉLETRE SZÓLÓ KIÁLLÍTÁS GYERE, ÉS BÚCSÚZZ EL!
AZ UTOLSÓ EGYSZARVÚ RINOCÉROSZ
Nézd, anya! Olyan gyönyörű!
Honnan ismerted ezt a dalt?
- Nem is tudom. Hallottam már. - De ez eredeti.
Tudom.
Tökéletes.
AZ OMNI LOOP-PERON FELÉ
Két pillanat!
- Üdv! - Szia!
Ismerem magát?
Nem.
De én ismerlek téged.
A maga neve van a dobozon.
Igen. Mindig azt gondoltam, hogy ez nem lehet véletlen.
Hogy ez arra utal, hogy nekem kell használni.
Talán így is van.
Talán rájött a titkára, visszament, és...
otthagyta saját magának, hogy...
Vagy azért kaptam, hogy átadhassam neked.
Tessék!
Vedd csak el!
- Ez meg... - A kutatásunk.
Benne van minden.
- Várjon! Ezt... Nem, ezt nem tehetem. - Dehogynem. És meg is fogod tenni.
Ne fájjon miatta a fejed!
A szüleid büszkék lennének rád.
Hogy?
Meséltem magának a...
Igen. És én is elmeséltem mindent. A földön ücsörögtünk.
A jövőről beszélgettünk.
Tudom, hogy nem pont ilyen életről álmodtál.
De révbe fogsz érni.
Bármihez is kezdesz majd, boldogulni fogsz. Sőt, csodás leszel.
Nincs szükséged rám.
ELPUSZTULT AZ UTOLSÓ EGYSZARVÚ RINOCÉROSZ
KERESD ADAM HARRISONT!
Éljen! Hurrá! Bravó!
- Kívántál valamit? - Igen.
- Mit? - Kívántam.
- Nem árulhatja el. - Nem mondom el.
- Akkor nem válik valóra. - Ez csak babona.
Nem, ez így működik. Na jó, jöhet az ajándékozás.
- Ne! - De igen!
- Utálom az ajándékokat. - Ülj le!
Ezt Morristól és tőlem kapod, tessék örülni!
Bizony. Mire tippelsz?
Fogalmam sincs. Azt sem tudom, hogy...
emlékszem-e...
Gratulálok, nagyi!
- Ezt még sosem nyitottam ki? - Hogy érted?
Még sosem értem meg ezt a pillanatot?
Zoyának szeretnénk elnevezni.
- Ha beleegyezel. - Csak szeretnétek, vagy már eldőlt?
Jó ég! Annyira boldog vagyok!
Csodálatos anya leszel.
Anya! Az orrod...
- Jól vagy? - Itt az idő.
Itt az idő.
Köszönök mindent.
Sajnálom, hogy nem tudtam jobban csinálni.
És sajnálom, hogy nem voltam mindig melletted.
- Anya! - Ne csináld! Semmi baj.
Nincs semmi baj, ne mondj ilyeneket! Minden rendben lesz.
Tudom. Én...
- Nagyon fogsz hiányozni. - Ennél jobb hetünk nem is lehetett volna.
- Szeretlek, anya. - Nagyon szeretlek titeket.
Hirtelen látta az egész világot.
A múltat és a jelent. Mindent egyszerre.
Aztán meglátta a kislányt...
aki egyedül kószált a nagyvilágban.
Látta az előtte álló jövőt.
A szeretteivel átélt varázslatos pillanatokat,
és az előtte álló nehézségeket, küzdelmes időszakokat és tévedéseket is.
Mindent látott.
Szerette volna megfogni a kezét, és magához ölelni, de nem tehette.
Így hát a jövőbe tekintett, ami a kislány előtt állt.
Aztán könnyes szemmel azt suttogta...
Egy nap csodás dolgokat viszel majd véghez, Zoya Lowe.
Megváltoztatod a világot.
Felirat: PLINT Fordította: Usztics Lili