Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Du vil oppnå noe stort en dag, Zoya Lowe.
Du vil forandre verden.
- Og hva betyr det? - Vel, det betyr... akkurat det.
Det er et svart hull som vokser inni henne.
Et svart hull?
Ja, et lite et,
på størrelse med en peanøtt, mellom lungene.
Vi har en brosjyre her...
- Hva gjør vi? Hva skjer nå? - Vel, det...
Jeg beklager.
Det er ikke mye vi kan gjøre. Dere burde ta henne med hjem.
Prøv å få henne til å tenke på noe annet. Positive distraksjoner.
Få henne til å føle seg komfortabel.
- Komfortabel? - Hvor lenge har hun igjen å leve?
Det er vanskelig å si. Vi vet faktisk ikke.
Om det fortsetter i samme tempo...
Kanskje en ukes tid.
Beklager. De ser på kampen.
Hei, mamma. Hvordan går det med deg?
Det høres ut som vi får ta deg med hjem i dag.
Så det blir fint.
Ja.
Det er flott.
Pass føttene!
Det står her at det er mest vanlig hos astronauter
og folk som har vært utsatt for langvarige perioder med intens stråling.
Ikke les det der akkurat nå.
Mamma, har du hatt noen symptomer ennå?
Det står at det kan forårsake forstoppelse, men også diaré.
Jeg har kjøpt en ny CD. Soldiers of de Riddem.
Sånn, ja.
Det går bra. Jeg trenger ikke rullestol.
Er du sikker? Jeg har den her. Pokker. Bare gi meg et øyeblikk.
Hersens greie.
Går det bra?
Ja. Jeg har bare ikke lyst til å gå til forlaget i morgen.
Vel, de vil treffe deg.
De er sikkert kjempegira over det siste kapittelet vi sendte.
Hva har du der?
Ingenting.
MODERNE VERDENSHISTORIE
Selvsagt. Vi vil ikke mase på deg.
Det siste kapittelet var jo litt...
Dere kommer dere gjennom dette. Det vet jeg.
- Jeg kjenner Zoya. Hun er en fighter. - Ja. Takk skal du ha.
Helt klart. Vi skal sørge for at den blir ferdig.
Vi har alt et utkast til forsiden.
MODERNE FYSIKK - EN INTRODUKSJON
Og du sa at du ikke ville gjøre noen endringer, stemmer det?
- Ja. - Greit.
Da vil vi at du skal skrive under her, og her.
Og også her.
TESTATOR SIGNATUR
- Tusen takk. - Ingen fare. Det er jobben vår.
Det viktigste er at du slapper av
og får kvalitetstid med familien.
Ja.
Takk.
Det skal jeg.
Her er vi igjen.
- Var det moren din? - Jepp.
Ikke bekymre deg for henne. Hun er alltid sånn.
Jeg vet det.
- Er det greit om jeg setter meg? - Vær så god.
- Bare vær forsiktig. - Hva mener du?
Å, du godeste!
Takk skal du ha!
Hvordan visste du det?
Kan jeg betro deg noe?
- Ja visst. - Jeg har gjort dette før.
Hva mener du?
I morgen tar jeg en pille og går en uke tilbake i tid.
- Tilbake? - Til sykehuset.
Alt dette har skjedd før.
- Så mange ganger før. - Hva er det du sier?
Jeg sier at jeg har opplevd denne uken før.
Jeg vet hva som kommer til å skje hvert sekund i hvert øyeblikk av hver dag.
Fordi jeg har sett alt før.
At jeg våkner, forleggerne, advokatene, stranden.
Moren min. Bursdagen min.
Alt sammen.
- Fra fugledritten til boccia. - Boccia?
Noen som vil spille boccia?
Det er alltid det samme.
Har vi... Har vi hatt denne samtalen før?
Ja. Eller nei.
Vanligvis snakker vi om at du ser de samme menneskene hver dag.
At du har vært her i åtte år. Hvor fort tiden går.
Hvem er du?
Det spiller ingen rolle, for du vil ikke huske det.
Du vil ikke huske noe av det jeg sier.
For i morgen kveld kommer jeg til å blø neseblod. Jeg låser meg inne på badet.
Jeg tar en pille til. Jeg går en uke tilbake i tid.
Og jeg ser deg der. Og da sier jeg...
- Vær forsiktig. - Å, du godeste!
Takk skal du ha!
- Hvordan visste du det? - Jeg gjettet bare.
- Godt gjettet, må jeg si. Takk. - Det var så lite.
Det er tøft.
Spent på fremtiden!! - a
BESTE LYKKEØNSKNINGER
Tenk at jeg ikke har sett dette før.
- Det har du. Du husker det bare ikke. - Jøss! Er det professor Dulseberg?
- Ja... Den gamle grinebiteren Dulseberg. - Herregud.
Han var enda eldre enn jeg husket.
Det var den siste dagen på IGE før de reiste til Europa.
Ja, der er du. Med Mark.
- Kutt ut. - Hva er det?
Som om du ikke hadde kjærester før meg.
- Det hadde jeg ikke. Jeg datet bare. - Ja...
- En og annen middag. - Ja visst.
Kanskje en tur på kino.
- Er dette en av lærebøkene dine? - Ja. Kjemi.
Så søtt. Du skrev alltid navnet ditt i dem på den måten.
Du tok alltid så godt vare på bøkene dine også.
Ja. De er sikkert utdaterte nå.
GRUNNLEGGENDE KJEMI
- Overraskelse! - Jøss! Så uventet.
Vi vet det er et par uker til, men en overraskelse er alltid gøy.
- Absolutt. - Og vi har gaver.
- Ja, hent dem. - Vent!
- Hun må blåse ut lysene først. - Blås ut lysene.
Hurra!
- Ønsket du deg noe? - Ja, du må ønske deg noe.
Jeg skulle ønske vi kunne gjøre noe annerledes.
- Hva mener du? - Jeg begynner snart å blø neseblod.
Er alt i orden?
- Ja da. - Hva står på, mamma?
Ingenting. Jeg må bare på toalettet. Jeg er straks tilbake.
På'n igjen.
Hei, mamma. Hvordan går det med deg?
- Vel... vi har gode nyheter. - Ja.
- De lar meg dra hjem, ikke sant? - Ja, er ikke det fint?
Pass føttene!
Det står at det kan forårsake forstoppelse, men også diaré.
Hva er det du ser på?
- Det bar preg av hastverk. - Kvalitetstid med familien.
- Har du fått massasje før? - I forrige uke.
Så flott. Hvordan var det?
Jeg likte ikke musikken og hendene dine var kalde.
Det ankom Miami i forrige uke.
Det er her det holder til når det ikke vises frem.
Etter det bærer det videre til Tampa, Sarasota, overalt egentlig.
Det gir en siste sjanse til å se det majestetiske dyret
før det forsvinner for godt. Jeg snakket med...
Vil du høre en spoiler?
Neshornet dør denne uken.
Var det moren din?
Ikke bekymre deg for henne. Hun er alltid sånn.
Er det greit om jeg setter meg?
Å, du godeste! Disse fuglene driter alltid.
Det er tøft.
Jeg ser de samme menneskene hver dag. Jeg har vært her i åtte år.
Du glemmer å ta inn omgivelsene.
Du vet ikke helt... Hva er det?
- Jeg... Jeg klarer det ikke. - Hva da?
- Jeg klarer det bare ikke. - Er alt i orden?
- Trenger du hjelp? - Herregud!
Jeg beklager. Jeg er virkelig lei for det.
Det var jeg som...
Nei, jeg så meg ikke for. Det var min skyld.
Det går bra, takk.
- Hvorfor har du denne boken? - Jeg valgte den.
Jeg har aldri sett deg her før.
Hvor fikk du boken fra?
Her er det.
Jeg kom hit for noen måneder siden.
Jeg tok den. Jeg trodde ikke noen ville savne den.
Jeg visste ikke engang at dette var her.
Det kommer aldri noen hit, så...
Jeg pleide å komme hit ofte med bestemor da hun flyttet inn.
- Jeg tror dette var mine bøker. - Ja, det gir mening.
Mye her er donert av beboerne.
Overetasjen flommer over av skrot.
- Hvorfor valgte du denne boken? - Jeg vet ikke. Jeg prøver å studere.
Jeg går på Miami Dade College. Jeg jobber på laboratoriet der.
Laboratoriet?
Ja, jeg jobber under Professor Handel. Jeg vet ikke om du kjenner ham.
Han er en av dem som oppfant maskinen som krympet han fyren,
den nanoskopiske mannen.
Ja, så...
- Og du jobber i laben? - Ja.
Ikke med å krympe folk. Det er litt mer uglamorøst.
Jeg forsker på tid.
- Tid? - Ja. Hvordan tiden fungerer.
Hvordan den beveger seg, om det gir mening.
-"Paula Campos"? - Ja, det er navnet mitt. Hva heter du?
Zoya! Der er du jo. Jeg har lett overalt etter deg.
Er du klar?
EN INTRODUKSJON TIL KVANTEMEKANIKK
- Jeg rotet det til. - Jeg syntes det var ganske bra.
Nei, men begynnelsen er skikkelig vanskelig.
Hva tenker du på?
Enn om det fantes et svar?
Eller... enn om det fantes en løsning for meg?
- Ville det ikke være verdt å prøve? - Hva mener du?
Jeg har tenkt på alt arbeidet jeg gjorde på Princeton
- og all forskningen min, og... - Zoya.
Hva er det?
Må vi virkelig ha denne samtalen igjen?
- Du hørte hva legen sa... - Enn om han tar feil?
Kanskje han tar feil. Enn om det er noe han ikke vet?
Enn om vi kan gjøre noe
- slik at jeg slipper å dø? - Og om det er det?
Vil du teste ut forskningen din fra college på et laboratorium?
Kanskje det. I stedet for å sitte her hele uka.
- Sammen med oss? - Det sa jeg ikke.
Jeg sier bare at... Jeg er så lei av å gjøre det samme dag ut og dag inn!
Du, hør... Jeg ville ikke ødelegge overraskelsen.
Overraskelse!
Vi vet det er et par uker til, men en overraskelse er alltid gøy.
Absolutt. For en overraskelse.
- Og vi har gaver. - Ja, hent gavene.
- Nei... - Nei?
Hun må blåse ut lysene.
- Nei, jeg tror jeg... - Hva er galt?
Ingenting. Jeg må bare gå ut et øyeblikk.
- Hva er i veien? - Hva står på? Går det bra med deg?
Ja, jeg trenger bare litt frisk luft. Så kan vi ta gavene etterpå.
Ok.
- Å nei, du blør neseblod. - Jeg vet det. Det går bra.
Jeg er straks tilbake.
- Hallo? - Paula?
- Ja? Hvem er dette? - Det er Zoya Lowe.
- Vi møttes i går på Carville. - Å ja. Hvordan går det?
- Hva skjer? - Ingenting. Jeg har det bra.
Jeg ville bare si at jeg kommer og finner deg når jeg våkner.
Unnskyld?
Jeg finner deg når jeg våkner, og da gjør vi dette.
- Hva skal vi gjøre? - Noe stort.
- Hva da? - Jeg ville bare si det.
Ma'am...
- Ok, vi ses snart. - Hva?
Hei, mamma.
- Vi har gode nyheter. - Ja, du kan gå og signere papirene.
Jeg vet det allerede. De sa at jeg kan dra hjem.
Ja vel. Da er vi straks tilbake.
For en kamp.
Vi hadde billetter til kampen i morgen kveld.
- Det blir en bra kamp. - Ja.
Vi drar nok bare til stranden i stedet.
Hva er den lyden?
Nødutgangen. Noen må ha åpnet den ved et uhell.
- Hei, er du ledig? - Hvor skal du hen?
- South 4th Street. - Har du penger?
- Ja, hvordan det? - Du går rundt i sykehusskjorte.
Jeg betaler deg når vi kommer frem.
Greit, hopp inn.
Hallo?
Å nei, hva gjør jeg nå?
METROMOVER SPORVEI
HEIS TIL OMNI LOOP
Et øyeblikk!
- Hei. - Hei, Paula.
Unnskyld, kjenner jeg deg?
Kan jeg få snakke med deg et øyeblikk?
Du besøkte bestemoren din på Carville,
og jeg traff på deg i hagen der.
- Når var dette? - Om fire dager, teknisk sett.
- Jaha... - Du heter Paula Campos.
Du studerer ved MDC.
Om fire dager er du på Carville aldershjem
for å besøke bestemoren din, og støter på meg i...
Unnskyld, hør på meg. Vær så snill.
Jeg heter Zoya Lowe.
Om fire dager møtes vi, om fem er jeg død.
Blod kommer til å strømme fra nesen og ørene mine, og jeg dør.
Du ser ikke ut som om du skal dø.
Nei, bortsett fra det svarte hullet i brystet mitt er jeg ganske frisk.
Nemlig. Jeg vet ikke hvorfor du er her...
Fordi du tok meg med til biblioteket.
Du viste meg hvor du pleide å lese med bestemoren din.
Og hvor du fant boken min.
Du sa du jobber i en lab, og at du forsker på tid.
Jeg sa jeg skulle finne deg og at vi skulle gjøre noe stort.
Det vet jeg. Det skjedde.
Du var der, og nå er jeg her, slik jeg sa.
Og du må tro meg, for det er sant.
Det er sannheten.
Greit. Ok.
Så du vet alt som kommer til å skje?
Denne uken. Ja.
Hvor mange fingre holder jeg opp?
Hva?
South 4th St.
Du heter Paula Campos, jeg Zoya Lowe.
Du forsker. Jeg har et svart hull i meg.
Jeg kan forutse alt som skal skje.
Jeg vet at du vil holde opp fingre bak ryggen. Gjør det.
To. Tre. Nå langfingeren. Og nå mjauer katten din.
Og du spør: "Skjer dette på ekte?"
Og jeg sier: "Ja, det gjør det."
Tar du dem som vanlige piller?
I grunnen, ja.
Og du tror du kan finne ut hvordan de fungerer?
Forhåpentligvis. I laben. Sammen med deg.
Veldig smigrende, men har du ikke prøvd å finne ut av dette før, eller...
Jo, for 30 år siden, men jeg klarte det aldri.
Jaha. Hva skjedde?
Jeg vet ikke... Livet.
Du blir distrahert. Du går videre.
Du merker ikke at du tar en stor livsavgjørelse.
Helt til du blunker og innser at du ikke kan gå videre.
Har du prøvd å ta flere piller samtidig?
Og gå lenger tilbake i tid, til begynnelsen?
Det er ikke sånn det funker. Jeg kan bare ta én pille om gangen.
Hvis jeg tar en til nå, skjer det ingenting.
Pillen må miste effekten,
og da er jeg tilbake til øyeblikket jeg forlot.
Men du tror at du kan finjustere det om du forstår hvordan det fungerer?
Ja. Da kan jeg faktisk dra tilbake.
Tilbake til da jeg var på din alder, før jeg ga opp og slo meg til ro.
Før du hadde et svart hull som vokste inni brystet ditt.
Jeg vil gjøre alle de tingene jeg alltid trodde jeg skulle gjøre.
Jeg vil finne ut hvordan pillene funker.
Jeg vil justere dem så jeg får mer enn fem dager.
Jeg vil ha 20, 30, 40 år. Jeg vil ha hele livet mitt.
Ja vel, greit.
Vi løser tidsreisegåten.
Jeg burde nok fortelle deg at laben egentlig ikke er...
Utstyret er ganske gammelt.
- Det er ikke så bra. - Det funker sikkert.
Du kjenner definitivt folk som jobber på bedre steder.
Kanskje.
Så...
Det er ikke...
toppmoderne, men det er greit nok.
Hvor vil du begynne?
Pillene har ikke samme egenskaper som andre piller.
De brenner ikke, smelter ikke og løser seg ikke opp.
Det er nesten som om de aldri egentlig var der.
Jeg forstår ikke helt hvordan det er mulig.
Det er som om de hele tiden regenereres.
De eksisterer i et slags limbo.
Da bør vi kanskje se på selve regenereringen?
Nei. Uansett hvilke mutasjoner som skjer,
er det på et så subatomært nivå at du aldri vil kunne lese dem.
Og selv da ville vi måtte analysere sekvensialiseringen.
Så jeg foreslår at vi kopierer det.
Jeg prøvde det på Princeton,
og dette er i bunn og grunn det samme utstyret som de hadde der.
Selv om det kanskje er samme utstyr,
betyr ikke det at vi må gjøre det samme som du gjorde da.
Har du fremdeles forskningsnotatene dine?
Nei, men...
Så det du foreslår, vil ta en evighet.
Og det er litt sprøtt. Ikke ta det ille opp, men...
Jeg mener vi må bryte ned det hele.
Jo, men det er helt umulig.
Jeg lover. Jeg har prøvd så mange ganger.
- Tro meg... - Jeg stoler på deg.
Men det er ikke sant at det er umulig, for hvis det skjer,
selv om det er på et subatomært nivå, er det fremdeles noe som skjer.
Det vi trenger, er en annen vei inn.
Noe eller noen.
- Jeg vet hvem som kan hjelpe oss. - Hvem da?
Vent her, jeg er straks tilbake.
DONALD MOBIL
Zoya? Zoya Lowe?
Det er deg! Zoya Lowe.
Professor Dulseberg?
Ja, hva i all verden gjør du her?
Det er en lang... Jeg er her for å bruke laben.
- Laben? Hvorfor det? - Jeg tester en forbindelse med en venn.
Vi prøver å gjenskape den.
- Gjenskape en forbindelse? - Ja, professor.
Bli med på kontoret mitt, så kan vi diskutere det.
Ja vel... Jeg visste ikke at du underviste her.
Det gjør jeg. Takket være din venn Mark.
Harrison. Husker du ham?
Han er på IASA nå. En briljant mann.
- Skaffet han deg denne jobben? - Ja, kan du tro det?
At jeg skulle trenge hjelp med å få jobb på en høyskole.
Hva i huleste?
Nå har de plassert kontoret mitt midt ute i ingensteds.
Ute på den jævla parkeringsplassen. Det tar en evighet å komme seg noe sted.
De sa det var på grunn av forsikringen. Tror du på det?
De sa jeg må være nær handikapplasser eller noe sånt. På grunn av alderen min.
Vel, du ser jammen godt ut.
- Jeg er 107 år gammel. - Jøss!
Vet du, jeg er veldig nysgjerrig på
å høre om hva du har bedrevet, Zoya Lowe.
Hvem faen er du?
Hva gjør du på kontoret mitt?
- Jeg... - Hun er sammen med meg.
- Hva? - Ja.
Vel, hallo.
Vi jobbet... jobber, på den andre siden av bygningen, i laben.
Så hvorfor er du på kontoret mitt og roter gjennom pulten min?
- Du har rett, og jeg beklager. - Er du student her?
- På en måte. - På en måte?
Jeg jobber med professor Handel. Som assistent.
Dette er typisk Zoya Lowe-oppførsel. Er det ikke?
Du tror at du kan gjøre akkurat hva du vil.
- Vent, dette er ikke hennes feil. - Sikkert ikke.
Jeg husker deg, Zoya Lowe.
Ja, jeg husker veldig godt.
Jeg husker at jeg fortalte alle, før du dukket opp,
om hvor genial du var. Så genial!
Jeg viste dem prøveresultatene dine, jeg viste dem avhandlingene dine.
Jeg sa: "Herregud, for et potensial, for et talent."
Men nei, slik var det ikke.
Nei, du var selvberettiget.
Du var lat. Du var utålmodig.
Du kastet bort alle mulighetene som jeg ga deg.
I de fire årene jeg kjente deg...
ga du meg aldri, ikke en eneste gang...
grunn til å tro at du var...
noe som helst.
Det var en tabbe.
- Unnskyld, jeg... - Sånt gjør man ikke.
Du kan ikke bare valse inn slik
- uten å si noe til meg. - Jeg sa unnskyld. Jeg skulle sagt det.
- Det var dumt av meg. - Det var det. Hele greia er dum.
Bare fordi en olding kjeftet på deg.
- Han er snart død. - Å, det?
- Ja! - Nei, det var sant.
Det var sant. Han hadde rett.
Vet du hvordan jeg kom inn på IGE og Princeton?
Hvorfor testresultatene mine var så høye? Fordi jeg kunne alle svarene.
Ble noe feil, gjorde jeg alt på nytt. Gikk fem dager tilbake i tid.
Han har helt rett. Jeg er ikke smart nok.
- Nei, det er ikke sant. - Du kjenner meg ikke engang.
Vil du i det minste vite hva jeg skulle hente der inne?
Hva er dette?
Hvordan bryter vi ned pillen?
- Med en tom boks? - Med en nanoskopisk mann.
De krympet ham,
men innså ikke at de ikke visste hvordan de skulle stoppe.
Så han har bare fortsatt å krympe siden da.
- Jeg ser ham ikke i det hele tatt. - Ingen kan se ham.
De kunne ikke fikse det og visste ikke hva de skulle gjøre med ham.
Så de la ham bare i en skuff.
Ja, det er ganske bedritent. Bortkastet forskning.
- Så du tok ham med til et slakterom? - Det er et rom for tørrmodning.
Romtemperatur er risikabelt
grunnet bakterier, mugg og slikt.
Så det må være kaldt nok til at ting ikke råtner,
men ikke så kaldt at han fryser. Og Luiz er en venn.
Lykke til.
Kan du plugge inn denne for meg? På baksiden.
Han har en sender i drakten sin så han kan kommunisere med oss.
- Kan han svare? - Ja, gjennom den skjermen.
hva skjer?
- Vanvittig. - Ja.
Jeg skulle bruke dette til forskning,
men iblant snakker jeg bare med ham. Han er faktisk en veldig kul fyr.
Haha absolutt
- Og han vet allerede hva vi trenger? - Jeg forteller ham det akkurat nå.
Drakten hans inneholder også en partikkeldetektor.
- Jeg tenkte at... - Det er en...
- Ja. - Jøss!
Han kan analysere cellestrukturen og gi oss informasjonen.
- Vi slipper den bare nedi. - Pent.
Ja.
- Sånn? - Ja, perfekt.
et øyeblikk
- Hvor lang tid tror du det vil ta? - Det vet jeg ikke.
For ham går tiden veldig raskt.
Det er motsatt av universets yttergrense,
der alt går sakte.
Han er så langt inne i det at hundre år går unna på et sekund.
- Kommer han noen gang til å dø? - Jeg vet ikke.
Min teori er at han bare fortsetter å krympe
til han blir så liten at han forsvinner for godt.
Ja.
Er det alt?
Hva skjer nå?
Ja vel. Et øyeblikk.
Du hadde rett.
Den er i stadig endring.
Den går gjennom en syklus av forskjellige strukturer.
Dette er...
- Jeg hadde rett. - Ja. Veldig.
Takk.
Jeg spurte aldri hvordan du fikk tak i dem. Husker du det?
Ja.
Det var egentlig helt tilfeldig.
Jeg var 12 år gammel.
Jeg gikk rundt alene på en golfbane
som lå bak huset vårt, og...
Pilleglasset bare lå der.
Og du bare tok det?
Navnet mitt sto på etiketten.
Jeg husker at jeg så meg rundt og trodde det var en slags spøk,
men jeg så ingen.
Så hørte jeg en stemme som hvisket meg i bakhodet.
Hva sa den?
Den sa at jeg skulle forandre verden.
Ja.
Vel...
Da er vel tiden inne til det nå.
Ja.
Kanskje.
Vi må syntetisere forbindelsene for å teste dem.
Eller kanskje det blir som det var for 30 år siden.
Vi tar de enkleste strukturene først.
Jeg møter de samme veggene og sitter fast på de samme stedene.
Nei, for nå gjør du det sammen med meg.
Er du klar?
Ingen andre betyr noe. Det er bare oss.
Når vi gjør dette, er det bare oss. Vi har all verdens tid.
Ja.
Det skremmer meg faktisk enda mer.
Jeg har all verdens tid. Og likevel klarer jeg det ikke.
- Ok, vi begynner på nytt. - Alt vi gjør, er å begynne på nytt.
Hei, mamma.
Vi kommer i mål til slutt. Navnet ditt sto på disse pillene.
Det må være en grunn til at du fant dem.
Ja, med mindre det var en tilfeldighet eller en feil.
Kanskje er jeg bare ikke typen som setter spor etter seg.
Jeg er ikke opprørt, jeg sier bare at de er mye bedre enn meg.
- Det er ikke sant. - Greit.
Det er ikke det.
Og de sier sikkert nøyaktig det samme
- til foreldrene sine om deg. - Ja, sikkert.
Hvor har du fått dette fra?
Fordi jeg ser dem! Jeg går i klasse med dem!
Jeg ser dem spille, hver dag!
Det er ikke som på Cypress.
De er de beste pianistene i delstaten.
- Og det er ikke du? - Nei, det er jeg ikke.
Ikke sammenlignet med noen som har spilt siden de var fire.
Du må ikke rakke slik ned på deg selv.
Jeg synes ikke...
Jeg er bare realistisk.
Det er ikke noe verre å være musikklærer
enn komponist.
Det har jeg ikke sagt heller. Har jeg vel?
- Jeg vil bare ikke at du skal gi opp. - Jeg gir ikke opp.
Flott.
Lover du det?
- Ja. - Bra.
For du kan bli hva enn du vil.
- Ikke glem det. - Jeg vet det.
- Jeg vet alt at jeg skal bli forsker. - Jaså?
- Som meg? - Ja, akkurat som deg.
Det er fint.
Et øyeblikk!
Jeg burde nok fortelle deg at laben egentlig ikke er så bra.
Jeg vet det.
Er du klar?
Ja.
Hallo. God morgen. Hvordan står det til?
Jeg så nettopp e-posten din, så jeg ville spørre om...
Akkurat. Ja vel.
Vet du når du kommer tilbake? Ok. Jeg bare...
Jeg vil gjerne assistere deg.
Og hvis jeg visste at du skulle ta et sabbatsår,
så ville jeg ikke ha... Selvsagt.
Nei, det er forståelig. Jeg forstår det.
Takk, og lykke til med alt.
Ja, jeg forstår. Selvfølgelig. Jepp.
Faen!
Ok...
Et øyeblikk!
Det må da finnes noen som kan hjelpe?
Var det ingen som hjalp deg på Princeton?
Hvem da? Ekskjæresten min eller Dulseberg?
Hva om vi tar den med til en lab? En lab som faktisk fungerer?
Det må være noe vi kan gjøre.
Å, herregud! Tilkall brannvesenet!
- Går det bra med dem? - De klarer seg.
Jeg vil ikke gå over streken eller noe, men...
Det er åpenbart så mye potensial i dette arbeidet
og i pillene og i deg, og...
Jeg bare... Det er litt sykt, ikke sant?
Som om ingen brydde seg, eller støttet deg, eller...
Nei, det var i grunnen ikke sånn. Det var mer...
Jeg vet ikke helt.
Da jeg ble uteksaminert,
ble gruppen min invitert til et spesielt toårig program ved CERN.
Verdens mest briljante forskere var der. Alle skulle dit.
Og jeg husker at Donald sa...
Så lenge du vet at det er det som vil gjøre deg lykkelig.
Og det var alt som skulle til?
Ja, han hadde rett. Jeg liker ikke helt denne delen av det.
Jeg elsker å løse problemer, men resten er bare...
- Jeg vet ikke. - Jeg antar at jeg bare...
Jeg tror jeg ville ha gått.
Ja, istedenfor å stue unna flere års forskning og hardt arbeid i en eske.
Vent litt... Har du fortsatt de forskningsnotatene?
Jeg skulle ønske det.
Sist gang jeg så esken, tror jeg den sto blant mammas ting, men...
Hvor er moren din?
Nesen din...
- Ja... - Betyr det at det er...
Ja.
Du kommer og finner meg, ikke sant? Når du våkner?
Ja. Det gjør jeg alltid.
Hei, mamma.
- En tidsreisepille. - Og vi har møttes før?
- Vi har hatt denne samtalen. - Og hva sa jeg?
- Sist? - Ja?
Du spurte om jeg beholdt forskningsnotatene,
og du spurte hvor moren min var.
Tror du virkelig at vi finner noe her inne?
Med tanke på at hun beholdt notatboken min fra videregående, ja.
Kanskje... Å, der er den! "Sandra Lowe".
Ser det ut som noe, eller...
Det er psykologiavhandlingene hennes.
Noe interessant?
Ja. Hvis du liker utdaterte teorier om barns utvikling.
Tja, litt.
- Her, ja. - Finner du noe?
En veldig illeluktende eske. Det er bra.
Herregud, den lukter virkelig ille.
- Faen! - Hva er det der?
Det er en avisartikkel. Om Mark.
Hvem er Mark?
Ingen.
HARRISON SKAL LEDE FORSKNINGSINITIATIV
Å bli forfremmet til IASA er jævlig bra til å være "ingen".
Ja... Jeg tror det var akkurat det moren min sa den gangen.
Jøss! Så den beholdt hun.
Men ikke noe av arbeidet mitt.
Det ankom Miami forrige uke.
Det er her det holder til når det ikke vises frem.
Etter det bærer det videre til Tampa, Sarasota, overalt egentlig.
Det gir en siste sjanse til
å se det majestetiske dyret før det forsvinner for godt.
Mrs. Lowe?
Mannen din var her og lette etter deg.
- Mannen min? - Han så bekymret ut.
- Han gråt og virket desperat. - Hvor da?
Rett ved inngangen.
Unnskyld meg, hvor er mannen min?
- Fyren? - Ja.
Han dro nettopp.
Zoya, Donald her. Vi er på sykehuset. Hvor ble det av deg?
Zoya! Hei, hvor ble det av deg?
Vaktmesteren sa
at alt de har, er i arkivet.
Du...
Hun sa at mannen min var her.
Jaha?
- Skal du virkelig ikke dra? - Det gir ingen mening.
Du sa det var en stor mulighet.
Jo, men en stor mulighet for hva?
Å tilbringe to år med Dulseberg og Mark,
så de kan føle seg progressive som har en kvinne på laget.
Det gidder jeg ikke. Det høres forferdelig ut.
- Så ille er det nok ikke. - Jo, det vet du.
Du får dra til Europa og gjøre det du alltid har ønsket
med noen av verdens største talenter.
Hva så om det er litt frustrerende?
Jeg ville savnet deg, din idiot.
For jeg vil ikke være uten deg akkurat nå.
Vi finner ut av det. Jeg vil bare at hva enn du velger,
er det som gjør deg lykkelig.
Du savner dem.
Ja, jeg gjør vel det.
Du får se dem snart.
Ikke sant? Det er jo derfor vi gjør dette,
så du kan være hos dem.
Jeg antar det.
Det er ingen antagelse. Det er sånn det er.
Og det vil være verdt det. Ikke sant?
Det er bare vanskelig. Å gå fra dem hele tiden.
Det er vanskelig å gå tilbake og gjøre alt om igjen,
bare for å våkne opp og høre henne si...
Hei, mamma.
Som om det ikke har gått et sekund.
Vel... vi har gode nyheter.
Har du tenkt på hva som skjer når du forsvinner?
Jeg vet ikke.
Skal jeg gå og se til henne?
Nei. Det går helt sikkert fint med henne.
Om det fortsetter eller...
Jeg antar at jeg bare...
Jeg forestiller meg bare at det hele forsvinner sammen med meg, ikke...
at de fremdeles er der i stuen og...
venter på meg.
Jeg visste ikke at neshornet døde i dag.
Du hadde rett.
Det er i konstant endring, men innen disse ulike strukturene.
Ja.
Jeg hadde rett.
Hvor begynner vi?
Jeg tenkte vi kunne syntetisere forbindelsene
- og så teste derfra. - Ja.
Jeg tror det kan være lurt å begynne med å syntetisere forbindelsene
- og så teste derfra. - Ja.
Jeg tenkte vi kanskje kan syntetisere forbindelsene og...
Hva gjør vi?
Jeg tror ikke jeg orker dette igjen.
Vi har prøvd alt, men ender alltid opp på nøyaktig samme sted.
Vel, dette er selvsagt komplisert.
- Det er bare et tidsspørsmål... - Nei, vi har prøvd alt.
Vi har prøvd alle mulige kombinasjoner.
Og så har vi prøvd det samme igjen. Og så har jeg glemt det.
Kanskje vi ber om hjelp, som en kollega fra Princeton.
Hvem da?
- Mark. - Ok.
- Du sa at han jobber på IASA. - Mark kommer ikke til å hjelpe oss.
- Paula. - Vet vi det sikkert?
Jeg er ikke overbevist om at vi har prøvd absolutt alt.
Det må være noe vi kan gjøre eller prøve.
Jeg må dra tilbake.
Jeg må være sammen med familien min. Du aner ikke hvor lenge det har gått.
Du har rett, det vet jeg ikke. Jeg vet ikke engang hvem du er.
Jeg bare...
Alt jeg vet, er at du er en dame som kom til leiligheten min
og ba meg om hjelp med å løse tidsreisegåten.
Og jeg trodde på deg.
Jeg risikerte jobben min for deg.
Jeg stjal den nanoskopiske mannen!
- Hvorfor? - Tror du virkelig
du er den eneste som har en grunn til å dra tilbake i tid?
- Beklager. - Nei.
Det går bra, ingen fare.
Du hadde rett, og lykke til med familien din.
Hei, mamma.
Hadde du virkelig tenkt å ta en?
Jeg vet ikke.
Jeg tenkte på det...
men jeg forestilte meg bare at jeg ble slukt av et svart hull.
Og jeg...
Jeg tenkte på alle gangene du har dratt,
flere enn jeg vet om,
om du har tilbudt meg dem før,
og om jeg ville ha tatt imot, og så bare fortsatte det...
- Ja. - Jeg aner ikke.
Jeg spurte aldri hvorfor du gjorde dette.
Jeg var vel egoistisk nok til å tro at du bare gjorde det for å hjelpe meg.
Jeg vil hjelpe.
Jeg vet det.
Men det er ikke derfor du fortsetter å åpne døren.
Jeg trenger ikke din medlidenhet.
Ok.
Det er så...
så teit.
Jeg var 15, og jeg...
Jeg tok bilen.
Jeg hadde egentlig ikke lov.
Og jeg kjørte på en spiker.
Og jeg trodde... Jeg trodde de ville legge merke til det.
At foreldrene mine ville se det.
Men det gjorde de ikke.
Og dekket eksploderte.
Du var bare et barn.
Jeg antar det.
Vi gjør dette. Vi drar til Princeton og finner Mark.
Vi skal få deg tilbake dit.
Jeg hadde veldig lyst til å dra tilbake
etter at jeg mistet faren min.
- Hvor gammel var du? - Tolv.
Men jeg fant pillene først en uke etter at han døde,
så jeg prøvde og prøvde, men var alltid en dag for sent ute.
- Sto dere hverandre nær? - Ja.
Han var en skikkelig god far.
Han pleide å fortelle meg...
science fiction-eventyr der en vanlig jente
viser seg å være galaksens keiserinne eller...
- Så fint. - Ja.
Ja.
Han fikk meg til å føle at jeg kunne oppnå hva som helst.
- Men du har oppnådd mye. - Har jeg det?
For når jeg sammenligner meg med andre, som Mark...
eller hvem som helst, virker jeg så ubetydelig.
Det synes jeg ikke.
Det gjør jeg ikke.
Dessuten skal vi tilbake, ikke sant?
- Du og jeg skal fikse det. - Jeg håper det.
Du var den eneste som fikk meg til å tro at jeg faktisk kunne klare det.
- Virkelig? - Ja.
Ja.
Du føler det.
Gjør du ikke?
Det er som om vi har levd et helt liv sammen.
Har vi det?
Ja.
- Nesen din. - Å ja.
Tiden er inne.
Du kommer tilbake og finner meg, ikke sant?
- Når du våkner, eller... - Ja.
Det gjør jeg alltid.
Hei, mamma.
Ja?
Hva er det?
Jeg trenger noe fra deg.
- Er det Zoya Lowe? - Ja.
Du må hjelpe meg å finne Mark Harrison.
Mark Harrison?
Sist vi pratet, nevnte du ham,
- og jeg vet at dere står hverandre nær. - Sist vi pratet?
- Jeg husker deg, Zoya Lowe. - Jeg vet det.
- Jeg... - Ja, jeg vet det!
Jeg vet det.
Og en gang brydde jeg meg om hva du mente om meg,
men det gjør jeg ikke lenger.
Og ja, du har nok rett. Jeg er nok fortsatt utålmodig og lat.
Og selvberettiget eller hva det nå er!
Men jeg prøver.
Og uansett hva du eller noen andre pleide å mene om meg,
skal jeg gjøre dette, så...
Vel...
Ja, ja.
Lykke til.
- Lenge siden sist. - Ti år.
ÅRGANG 1985
- Du ser godt ut. - Ok.
- Hva er det? - Ingenting. Det er bare...
Dere er tilbake i Miami nå, ikke sant?
Hvordan går det?
Det går bra. Jo da.
Donald underviser på UM og avslutter postdoktorstillingen,
- så det er bare meg og Jayne hjemme. - Skjønner.
Ja. Det er bra. Det er fint å være hjemme
- og å være nær mamma igjen. - Gud, jeg kunne aldri flyttet tilbake dit.
Selv det å flytte hit fra Europa var vanskelig.
Man blir vant til det.
Jobber du fortsatt med noe av den gamle forskningen din?
Egentlig ikke. Han er jo borte hele dagen og...
Jayne er hjemme, så det ga ikke mening.
Det ga vel egentlig aldri mening, eller hva?
- Jeg syntes det ga mening. - Jeg mente det ikke sånn.
Jeg prøver bare å si...
Hva kan være mer frustrerende
enn å jobbe med et problem du vet det trolig er umulig å løse.
- Det er ikke umulig. - Nei vel.
Jeg vil ikke krangle med deg.
Jeg sier bare at du ser godt ut. Er du lykkelig?
- Jeg visste at du ville bli en god mor. - Jøss...
Det høres så nedlatende ut når du sier det.
Jeg mente det som en kompliment.
Du virker lykkelig.
Det er jeg.
Det er godt å se deg.
Du må si fra neste gang du kommer til byen.
- Så vi får mer tid til å prates. - Det skal jeg gjøre.
- Hei. Hva kan jeg hjelpe deg med? - Hei.
Jeg er en gammel venn av Mark Harrison. Er han...
Han er faren min, men...
Han ble svakere og svakere de siste årene.
- Jeg så ikke så mye til ham. - Ja, han ser så...
Ja.
Jeg tror siste gang jeg så ham må ha vært for fire måneder siden.
Og han var ikke i god form. Han spiste ikke. Han sov ikke.
Alt han gjorde, var å jobbe.
Jeg prøvde å snakke med ham, men... Jeg vet ikke.
- Jeg beklager hvis dette er... - Nei, det går bra.
Terapeuten min sier faktisk at jeg burde snakke mer om det.
Det vil hjelpe meg å akseptere det eller noe sånt.
Derfor foreslo hun
at jeg burde ha en slags minnestund eller noe.
- Skulle ønske jeg visste det. - Nei da, det går bra.
- Kjente dere hverandre fra college? - Princeton.
Hvordan var han på den tiden?
Han var briljant.
- Veldig smart. - Ja.
Det er det alle sier. Veldig smart.
Jeg stuet bare inn alle sakene hans her. Prisene hans og greier.
Wow.
- Hinckley-prisen? - Ja.
Tror du han nøyde seg med det?
Er dette alt han jobbet med?
Ja, jeg antar det.
Ja.
Dette er...
alt jeg har jobbet med.
Det virker i det minste som at du takler det bedre.
Herregud. Denne er min.
Han beholdt forskningen min. Beklager, det er...
Det er utrolig.
Vet du hvor lenge han jobbet med dette?
Jeg vet ikke. Lenge. Flere år.
Jeg hater å være her nede.
Jeg husker bare at han sa
at jeg ville bli stolt av ham en dag.
Som om det var dette som ville gjøre meg stolt av ham.
Herregud!
Jeg er virkelig lei for det.
Ja, jeg også.
- Har du barn? - Ja, en datter på din alder.
Holder hun også på med slikt?
Nei, hun er pianist. Hun har nettopp forlovet seg.
Så flott. Gratulerer.
Takk for det.
HOVEDINNGANG
Zoya, vi er på sykehuset. Hvor ble det av deg?
Mamma, hvor er du? Hvorfor svarer du ikke?
Vi er bekymret. Vær så snill å svare.
Zoya, elskling, vær så snill å ta telefonen.
Jeg savner deg sånn, mamma. Jeg vil ikke miste deg.
Jeg kan ikke miste deg på denne måten. Vær så snill.
Vær så snill, jeg må få se deg igjen.
Jeg trodde aldri du ville... Bare... vær så snill.
Jeg tenker på det siste jeg sa.
At jeg skulle fylle inn skjemaet.
Hvorfor sa du ikke noe?
Mamma, jeg... Jeg kan ikke miste deg.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal leve uten deg.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Herregud... Kom tilbake, vær så snill.
Vær så snill, jeg savner deg sånn.
Dette er helt jævlig. Vær så snill å komme tilbake.
Mamma, jeg vil bare at du skal vite at jeg er kjempeglad i deg.
Skulle ønske jeg kunne se deg én gang til.
At jeg kunne høre deg. Hva som helst.
Skulle ønske du kunne si noe til meg. Vær så snill.
Vær så snill, jeg vil bare at du kommer hjem.
Mamma, hvorfor svarer du ikke?
Jeg vil ikke miste deg, mamma.
Ta telefonen. Håper du hører dette.
Jeg kan ikke miste deg på denne måten.
Vær så snill, mamma. Jeg må få se deg igjen.
Mamma, hvor er du? Hvorfor tar du ikke telefonen?
Vi er bekymret. Vær så snill å svare.
Jeg savner deg sånn, mamma. Jeg vil ikke miste deg. Vær så snill...
Ikke på denne måten.
Ta telefonen. Jeg savner deg sånn.
Jayne? Jayne...
Mamma.
Jeg er så lei for det.
For hva da? Jeg er lei for at vi skremte deg.
Slett ikke.
- Det gjorde dere ikke. - Du var helt vekke.
Jeg savnet deg.
Pass føttene!
- Vil dere høre litt musikk? - Gjerne. Hva har du?
Jeg har en ny CD her. Jeg er ikke sikker.
- Soldiers of de Riddem. - Nei!
- Det høres bra ut. Sett den på! - Nei!
Jeg aner ikke hva det er.
Nei, pappa. Hun er bare snill. Hun vil ikke høre på det.
Sett på noe bra.
Jeg tror vi vil like denne.
Bare se så glade de ser ut.
- De ser glade ut. - Gjør dere klare for de Riddem.
Det er forbudt å hate de Riddem.
- Morris forstår. - Hvor mye kostet den?
Jeg prutet og fikk den for 1,99 dollar.
- Synes du jeg har levd et godt liv? - Ja, selvfølgelig.
Ikke...
Ikke si sånt.
Vær så snill... Er alt i orden med deg?
Jeg er døende. Det er det motsatte av i orden.
Jeg kan bare ikke la være å tenke på...
hva som kunne ha skjedd.
Alt jeg kunne ha gjort.
Alle de andre versjonene av meg...
og livet mitt, og deg og Jayne.
Tror du det finnes en alternativ tidslinje
der jeg ikke dør av et svart hull i brystet?
Kanskje.
Men kanskje vi ikke møtes i den tidslinjen.
Kanskje Jayne ikke blir født.
Hvem vet?
Hun vokste opp for fort. Det gikk så fort.
Kun et øyeblikk.
Jeg husker fortsatt så godt da hun var baby.
Hun var så liten. Vi tok henne med til stranden.
Husker du hvor opprømt hun pleide å bli over alt?
Ja.
Jeg husker en dag...
da hun ikke var det.
Jeg tok henne med til stranden og vi bare lå der.
Vi bare stirret opp mot himmelen og...
mot palmetrærne. Vi lyttet til havet.
Bare hun og jeg. Hun hadde...
Hun snodde fingeren sin rundt min.
Vi lå der i komplett stillhet.
Jeg har tenkt på det øyeblikket så ofte.
Jeg skulle ønske jeg kunne være der. Akkurat nå. Med dere to.
Hva ville du endret hvis du kunne?
Jeg ville kjøpt en annen CD, ikke Soldiers of de Riddem.
Kom igjen. Ville du ikke endret noe?
Jeg vet ikke.
Jeg vet jeg kunne endret ting.
Men jeg vil ikke gå glipp av dette øyeblikket med deg.
Og du, hva ville du ønsket deg?
Mer.
Mer tid.
*TILLEGG - Boksamlingen skal doneres til biblioteket
ved Carville aldershjem
DITT LIVS SJANSE TIL Å SE
DET SISTE INDIANESHORNET
SISTE SJANSE... KOM OG TA FARVEL
DET SISTE INDIANESHORNET
Å, mamma. Det er vakkert.
Hvor kjente du den sangen fra?
- Jeg vet ikke. Jeg har bare hørt den. - Jeg skrev den.
Det vet jeg.
Den er perfekt.
METROMOVER SPORVEI
HEIS TIL OMNI LOOP
Et øyeblikk!
- Hei. - Hei.
Kjenner jeg deg?
Nei.
Men jeg kjenner deg.
Det har navnet ditt på.
Jeg har alltid trodd at det var en grunn til det.
At det betydde at de var tiltenkt meg.
Kanskje de er eller var det.
Kanskje du løste det, og du går tilbake i tid
og gir pillene til deg selv, og...
Eller kanskje jeg bare skulle ha dem så jeg kunne gi dem til deg.
Her.
Ta den.
- Hva er... - Det er arbeidet vårt.
Alt vi har jobbet med.
- Vent, dette er... Jeg kan ikke. - Jo, det kan du. Og det skal du.
Ikke bekymre deg så mye.
Foreldrene dine ville vært stolte.
Hva?
Har jeg fortalt deg om...
Ja, og jeg fortalte deg min historie. Vi satt på gulvet her.
Vi snakket om fremtiden.
Jeg vet at livet ditt ikke er akkurat slik du vil ha det ennå,
men det kommer.
Uansett hva du ender opp med å gjøre, vil du klare deg bra og vel så det.
Du trenger ikke meg.
VERDENS SISTE INDIANESHORN ERKLÆRT DØD
FINN ADAM HARRISON
Ja! Hurra!
- Ønsket du deg noe? - Ja.
Hva da?
- Det kan hun ikke si! - Ikke til deg!
- Da går det ikke i oppfyllelse! - Tullprat.
Nei, det er sånn det fungerer. Og nå blir det gaver.
- Nei! - Jo!
- Jeg trenger ikke gaver! - Sett deg nå.
Denne er fra meg og Morris, så du bør like den.
Det er best for deg. Hva håper du det er?
Jeg vet ikke. Jeg vet ikke engang...
om jeg husker riktig...
Gratulerer, bestemor!!
- Har jeg aldri åpnet denne før? - Hva mener du?
Har jeg aldri kommet så langt... før?
Vi vurderer å kalle henne Zoya.
- Er det greit? - Vurderer dere det bare?
Å, herregud! Så glad jeg blir!
Du kommer til å bli en kjempegod mor.
Å nei, mamma. Nesen din.
- Går det bra med deg? - Nå skjer det.
Nå skjer det.
Takk for dette.
Jeg... Jeg er lei for at jeg ikke var bedre.
- Og for at jeg ikke alltid var til stede. - Zoya, det går bra.
Du trenger ikke å si det. Du kommer til å klare deg.
Jeg vet det. Jeg...
- Jeg kommer til å savne deg sånn. - Jeg kunne ikke fått en bedre uke.
- Jeg er glad i deg, mamma. - Jeg er så glad i dere.
Og plutselig kunne hun se hele verden.
Fortid og nåtid. Hun kunne se alt.
Og hun så en liten jente...
som vandret rundt helt alene.
Og hun kunne se hele fremtiden hennes.
Alle de fine stundene med venner og familie.
Men også de vanskelige tidene, kamper hun måtte kjempe, feilgrep.
Hun kunne se alt.
Og hun ville så gjerne omfavne henne,
men det kunne hun ikke.
I stedet så hun hele jentas liv som ventet på henne.
Og med tårer i øynene hvisket hun...
Du vil oppnå noe stort en dag, Zoya Lowe.
Du vil forandre verden.
Tekst: PLINT Oversatt av: Ingvild Andersen