Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
En dag kommer du att göra otroliga saker, Zoya Lowe.
Du kommer att förändra världen.
- Vad betyder det? - Jo, det betyder just det.
Hon har ett svart hål som växer i kroppen.
Ett svart hål?
Ja, ett litet
som en jordnöt i storlek, mellan lungorna.
Vi har en broschyr här...
- Så vad gör vi nu? Vad händer nu? - Ja, det är...
Jag beklagar.
Det är inte mycket vi kan göra för henne. Mitt råd är att ta hem henne.
Försök få henne att tänka på annat, håll henne distraherad, positiv.
Gör det bekvämt för henne.
- Bekvämt? - Hur lång tid har hon kvar?
Det är svårt att säga. Vi vet ärligt talat inte.
Fortsätter det i den här takten skulle jag...
Jag skulle säga nån vecka till.
Ursäkta. De tittar på matchen.
Hej, mamma. Hur är det med dig?
Det låter som att vi kommer att få ta med dig hem idag.
Det blir trevligt.
Ja.
Vad bra.
Akta fötterna!
Det står här att det är vanligast bland astronauter
och människor som har utsatts för långvariga perioder av intensiv strålning.
- Vi kanske inte behöver läsa det nu. - Mamma, upplever du några symptom än?
Det står att det kan orsaka förstoppning, men sen också diarré.
Jag köpte en ny CD, Soldiers of de Riddem.
Så där ja.
Det är okej. Jag behöver ingen rullstol.
Är du säker på det? Jag har den här. Tusan också. Ge mig bara en sekund.
Dumma grej.
Känns det okej?
Ja. Jag vill bara inte gå till förläggarna imorgon, det är allt.
De vill träffa dig.
De är nog jätteglada för det senaste kapitlet vi skickade.
Vad har du där?
Inget.
MODERN VÄRLDSHISTORIA
Självklart. Vi vill inte stressa er. Sista kapitlet ni skickade in var lite...
Ni klarar det här. Jag vet det.
- Jag känner Zoya. Hon är en kämpe. - Ja, det är hon. Tack.
Definitivt. Vi ser till att den blir färdig.
Vi har en omslagsskiss och allt.
INTRODUKTION TILL MODERN FYSIK
Och ni sa att ni inte ville göra några ändringar, eller hur?
- Ja. - Okej.
Då vill vi att ni skriver under här, och här.
Och även här.
TESTATORNS SIGNATUR
- Tack så mycket. - Ingen fara. Det är vårt jobb.
Det viktiga är att ni kan koppla av och ha lite kvalitetstid med familjen.
Ja.
Tack.
Det ska jag.
Nu är vi här igen.
- Var det din mamma? - Ja.
Jag skulle inte oroa mig för mycket för det. Hon är alltid sån.
Jag vet.
- Gör det nåt om jag sätter mig? - Det går bra.
- Var försiktig bara. - Vad menar du med det?
Herregud.
Tack så mycket!
Hur visste du det?
Vill du höra en hemlighet?
- Visst. - Jag har gjort det här förut.
Vad menar du?
Jag tar ett piller. Imorgon kväll tar jag det och åker tillbaka en vecka.
- Tillbaka? - Till sjukhuset.
Det här har hänt förut.
- Så många gånger förut. - Vad är det du säger?
Jag säger att jag har upplevt den här veckan förut.
Jag vet vad som kommer att hända varje sekund av varje ögonblick av varje dag
för jag har sett allt förut.
Från väckningen till förläggarna till advokaterna till stranden.
Min mamma. Min födelsedag.
Alltihop.
- Från fågelskiten till boccia. - Boccia?
Vill nån spela boccia?
Det är alltid samma sak.
Har vi... Har vi haft den här konversationen förut?
Ja. Eller, nej.
Vanligtvis pratar vi om hur du träffar samma människor varje dag.
Att du har varit här i åtta år. Hur snabbt tiden går.
Vem är du?
Det spelar ingen roll, för du kommer inte att minnas det.
Du kommer inte att minnas nåt av det jag säger.
För imorgon kväll kommer jag att blöda näsblod. Jag låser in mig i badrummet.
Jag tar ett piller till. Jag åker tillbaka en vecka.
Jag kommer att se dig där och säger...
-"Var försiktig." - Herregud.
Tack så mycket!
- Hur visste du det? - Jag hade tur.
- Väldigt tursamt, måste jag säga. Tack. - Ingen fara.
Det är svårt.
Jag vill se vad du gör! -a
Oj.
LYCKA TILL PÅ EXAMEN
Otroligt att jag inte har sett det förr.
- Det har du. Du minns bara inte. - Oj! Är det professor Dulseberg?
- Ja. Elaka, gamla Dulseberg. - Herregud.
Han var äldre än jag mindes.
Det var den sista dagen på IGE innan de åkte till Europa.
Ja, se där, du har till och med gamle Mark med.
- Sluta. - Vad är det?
Som om du inte hade flickvänner före mig.
- Jag hade inte det. Jag dejtade. - Ja.
- Jag var på middag. - Visst.
Kanske såg på film.
- Är det en av dina gamla läroböcker? - Ja. Kemi.
Så gulligt. Du brukade alltid skriva namn i dem.
Du tog alltid så bra hand om dina böcker också.
Ja. Alla är nog förlegade vid det här laget.
KEMINS GRUNDER
- Överraskning! - Wow! Vad oväntat.
Det är inte än på några veckor men det är kul att överraska dig.
- Absolut. - Och vi har presenter.
- Ja. Ja, hämta dem. - Vänta!
- Hon måste blåsa ut ljusen först. - Ja. Blås ut dem.
Ja!
- Önskade du dig nåt? - Ja, man måste göra det.
Jag önskar att vi kunde göra nåt annorlunda.
- Vad menar du med det? - Jag kommer att börja blöda näsblod snart.
- Va? - Mår du bra?
- Jag mår bra. - Vad är det?
Inget. Jag måste bara gå på toa. Jag är snart tillbaka.
Då var det dags igen.
Hej, mamma. Hur är det med dig?
- Vi har goda nyheter. - Ja.
- De låter mig åka hem, va? - Ja, det gör de. Visst är det bra?
Akta fötterna.
Det står förstoppning, men sen också diarré.
Vad tittar du på?
- Det var lite tufft. - Kvalitetstid med familjen.
- Har du blivit masserad förut? - Förra veckan.
Fantastiskt. Hur var det?
Jag gillade inte musiken och dina händer var kalla.
Han kom till Miami förra veckan.
Här är han bakom kulisserna, utanför utställningen.
Sen bär det av till Tampa, Sarasota, i stort sett överallt.
Folk ska få en sista chans att se denna mäktiga varelse
innan den försvinner för gott. Jag talade med...
Vill du höra en spoiler?
Noshörningen dör den här veckan.
Var det din mamma?
Jag skulle inte bry mig så mycket om det. Hon är alltid sån.
Gör det nåt om jag sätter mig?
Jisses. De här fåglarna skiter alltid.
Det är svårt.
Att se samma människor varje dag. Jag har varit här i åtta år.
Man ser inte sin omgivning.
Man vet inte riktigt... Vad?
- Jag... Jag kan inte... - Kan inte vad?
- Jag kan inte. - Mår du bra?
- Behöver du hjälp? - Åh, Gud!
- Förlåt mig. - Ja. Ursäkta mig. Det är...
Nej.
Nej, jag tittade inte ens vart jag gick. Det är mitt fel.
Du... gjorde inget. Tack.
- Varför har du den här boken? - Jag valde den.
Jag har aldrig sett dig här förut.
Var fick du tag i boken?
Här är det.
Jag kom hit för några månader sen.
Jag tog den. Trodde inte att nån skulle sakna den.
Jag visste inte ens att det fanns här.
Ja, jag menar, ingen kommer nånsin hit, så...
Jag brukade göra det, hela tiden med min mormor när hon först flyttade in.
- Jag tror att det här var mina böcker. - Ja, det... vore logiskt.
Mycket är donerat av de boende.
Övervåningen är typ helt full av skräp.
- Varför valde du den här boken? - Jag vet inte, jag försöker plugga.
Jag går på MDC, på college. Jag jobbar på ett labb, så...
- Ja. - Ett labb?
Ja, jag jobbar under en professor Handel. Känner du honom?
Han var med och uppfann maskinen som krympte den där killen
den nanoskopiska mannen.
Ja, så...
- Du jobbar på labb? - Ja.
Jag gör så klart inte det. Mer grundarbete, liksom.
Men, ja, jag studerar faktiskt tid.
- Tid? - Ja. Hur den... fungerar.
Mest hur den rör sig, om du fattar.
-"Paula Campos?" - Ja, jag heter så. Vad heter du?
Zoya, där är du. Jag har letat överallt efter dig.
Är du klar?
INTRODUKTION TILL KVANTMEKANIK
- Jag klantade mig. - Jag tyckte att det gick bra.
Nej, det är bara att början är jättesvår.
Vad tänker du på?
Tänk om det finns ett svar?
Tänk om det finns... en lösning för mig?
- Vore det inte värt att testa? - Vad menar du?
Jag har bara tänkt på allt jobb jag gjorde på Princeton.
- Och all min forskning, och... - Zoya.
Vad?
Har vi verkligen den här konversationen nu igen?
- Du hörde läkaren. Du hörde vad han sa. - Tänk om han har fel?
Tänk om han har fel? Tänk om det är nåt som han inte vet?
Tänk om vi kan göra
- så att jag inte behöver dö? - Vad ska du göra?
Vill du testa all din gamla collegeforskning på ett labb?
Kanske det. Hellre än att sitta här hela veckan.
- Och vara med oss? - Jag menar inte det.
Jag menar bara att jag är så less på att göra samma sak varje dag!
Du, jag ville inte avslöja överraskningen.
Överraskning!
Det är inte än på några veckor men ville gärna överraska dig.
Absolut. Vilken överraskning.
- Och vi har presenter också. - Ja, hämta presenterna.
- Nej... - Nej?
Hon lär blåsa ut ljusen först.
- Nej, jag tror att jag... - Vad? Vad är det för fel?
Inget. Jag behöver bara gå ut en stund.
- Varför? Vad är det för fel? - Ja, vad är det? Allt bra?
Ja, jag behöver bara lite frisk luft. Vi kan ta presenterna sen.
Okej. Ja.
- Nej, nej, du blöder näsblod. - Jag vet. Det är... okej.
Jag kommer snart tillbaka.
- Hallå? - Paula?
- Ja. Vem är det? - Det är Zoya Lowe.
- Vi träffades igår på Carville. - Ja. Hur mår du?
- Vad är det? - Inget. Jag mår bra.
Jag ville bara säga att jag kommer att leta upp dig när jag vaknar.
Ursäkta?
Jag letar upp dig när jag vaknar och så gör vi det här.
- Göra vad? - Nåt fantastiskt.
- Vad? - Jag ville bara berätta.
Damen...
- Okej, vi ses snart. - Vad?
Hej, mamma.
- Vi har goda nyheter. - Jag vet. Du kan gå och skriva på pappren.
Jag vet redan. De sa att jag kan åka hem. Det är okej.
Okej. Vi kommer snart tillbaka.
Vilket spel.
Vi hade biljetter till matchen imorgon kväll.
- Det blir en bra match. - Ja.
Jag tror att vi åker till stranden istället.
Vad är det?
Nödutgången. Nån måste ha öppnat den av misstag.
- Hej, är du i tjänst? - Vart vill du åka?
- South 4th Street. - Har du pengar?
- Ja, hur så? - Du har sjukhusrock på dig.
Ja, jag... betalar när jag är framme.
Okej, hoppa in.
Hallå?
Vad gör jag nu?
TILL OMNI LOOP-PLATTFORMEN
Två sekunder!
- Hej. - Hej, Paula.
Ursäkta, känner jag dig?
Får jag störa dig lite?
Du var i Carville och besökte din mormor,
och jag stötte på dig i trädgården.
- När var det? - Om fyra dagar, tekniskt sett.
- Okej. - Du heter Paula Campos.
Du pluggar vid MDC.
Om fyra dagar åker du till Carvilles äldreboende
för att besöka din mormor och springa på mig i...
Förlåt, lyssna på mig. Snälla.
Jag heter Zoya Lowe.
Om fyra dagar träffas vi, om fem dagar dör jag.
Blod kommer att rinna ur min näsa, mina öron, och jag kommer att dö.
Du ser inte ut som att du ska dö.
Ja, förutom det svarta hålet i mitt bröst är jag ganska frisk.
Okej, jag vet inte varför du har kommit hit, men...
För att... du tog med mig till biblioteket.
Du visade mig var du brukade läsa med din mormor.
Du visade var du hittade min bok.
Du sa att du jobbade på labb, och att du studerade tid.
Jag sa att jag kommer tillbaka och att vi skulle göra nåt stort.
Jag vet det, för det hände. Du var där och nu är jag här som jag sa.
Jag vill verkligen att du ska tro mig, för det är sant.
Det är... Det är sanningen.
Okej. Okej.
Så du vet allt som kommer att hända?
Den här veckan. Ja.
Hur många fingrar håller jag upp?
Vad?
South 4th Street.
Du heter Paula Campos. Jag heter Zoya Lowe.
Du jobbar på labb. Jag har ett svart hål.
Jag vet allt som ska hända.
Jag vet att du vill hålla upp fingrarna. Gör det.
Två. Tre. Nu långfingret. Nu kommer din katt att jama.
Du kommer att fråga: "Händer det här?"
Och jag säger: "Ja, det gör det."
Tar du dem som vanliga piller?
Ungefär, ja.
Du tror att du kan räkna ut hur de fungerar?
Förhoppningsvis. I labbet. Med dig.
Väldigt smickrande, men har du inte försökt reda ut det här tidigare?
Jag försökte för 30 år sen, men lyckades aldrig.
Okej, vad hände?
Jag vet inte. Livet.
Man blir distraherad, går vidare.
Man märker inte ens att man tar ett stort beslut i livet.
Tills man blinkar, ser tillbaka och inser att man inte kan gå vidare.
Har du försökt att ta flera piller på samma gång?
Kanske gå tillbaka längre, hela vägen?
Det är inte så det fungerar. Jag kan bara ta ett piller åt gången.
Om jag tar ett till nu händer ingenting.
Pillret måste vara ute ur systemet när jag återvänder till stunden jag lämnade.
Men du tror att om du kan analysera det, kan du justera det?
Det gör jag. Då kan jag faktiskt åka tillbaka.
Till när jag var i din ålder, innan jag gav upp och slog mig till ro.
Innan du hade ett svart hål som växte inuti bröstet.
Jag vill göra alla saker som jag trodde att jag skulle göra.
Jag vill veta vad som är i pillren och gör att de funkar.
Jag vill göra så jag inte bara har fem dagar kvar.
Så jag har 20, 30, 40 år. Hela livet.
Ja, okej.
Vi löser tidsresor.
Jag borde berätta för dig att labbet inte är riktigt...
Utrustningen är ganska gammal.
- Det är inte så bra. - Det duger säkert.
Nej, du känner definitivt folk som jobbar på bättre ställen.
Kanske det.
Så...
Det är inte...
- Ja. - ...bäst, men, jag menar, du vet?
Var vill du börja?
Pillren beter sig inte riktigt som nåt annat.
De svider inte, smälter inte och löser inte upp sig.
Det är nästan som om de aldrig ens var där.
Jag förstår inte riktigt hur det är möjligt.
Det är som om de ständigt förnyas.
De existerar i nåt slags limbotillstånd.
Okej, då kanske vi tittar på själva förnyelsen.
Nej, nej, nej. Vilka mutationer som än sker
är de på en så subatomär nivå, att man aldrig skulle kunna läsa dem.
Vi skulle ändå behöva analysera sekvenseringen.
Därför ska vi bara replikera den.
Det försökte jag på Princeton
och det här är i princip samma utrustning som de hade där.
Även om det kan vara samma utrustning
betyder det inte att vi måste göra samma saker som du gjorde.
Har du ens kvar din forskning från den tiden?
Nej, men...
Så det du föreslår skulle ta en evighet.
Och det är lite galet. Ta inte illa upp, men...
Jag tror att vi måste dela upp det.
Jag vet, men det går inte.
Jag säger ju att jag har försökt så många gånger.
- Lita på mig, ingen... - Jag gör det.
Men det är inte sant att det inte går, för om det händer
även om det är på en subatomär nivå, så händer det fortfarande.
Det vi behöver, tror jag, är en annan väg in
som nåt eller nån.
- Jag vet nån som kan hjälpa oss. - Vem då?
Stanna här, så kommer jag snart tillbaka, två sekunder.
DONALD MOBIL
Zoya? Zoya Lowe?
Ja. Zoya Lowe.
Professor Dulseberg?
Ja, vad i hela friden gör du här?
Det... Det är en hel... Jag är bara... Jag är här för att använda labbet.
- Labbet? Vad ska du med labbet till? - Jag testar en förening med en vän.
Vi försöker replikera den.
- Replikera? Förening? - Magistern. Professorn.
Kom in på mitt kontor. Så diskuterar vi det.
Okej. Jag antar att jag inte visste att du undervisade här.
Ja, det gör jag. Tack vare din vän Mark.
Harrison. Minns du honom?
Han är på IASA nu. En lysande man.
- Ordnade han det här jobbet åt dig? - Ja, kan du tro det?
Att jag behöver hjälp med att få jobb på ett kommunalt college.
Vad?
Nu har de placerat mitt kontor här ute i ingenstans.
Ute på en jävla parkeringsplats. Det tar en evighet att komma nånstans.
De sa att det berodde på försäkringen. Tror du på det?
Jag behöver vara nära handikapplatser eller nåt. På grund av min ålder.
Du ser pigg ut.
- Jag är 107 år. - Oj!
Ja. Jag är verkligen nyfiken
på vad du har haft för dig, Zoya Lowe.
Vem fan är du?
Vad gör du på mitt kontor?
- Jag var... - Hon... Hon är med mig.
- Va? - Ja, ja.
Ja, hej.
Vi jobbade, vi jobbar, på andra sidan byggnaden i labbet.
Ja, så varför ser jag dig på mitt kontor, rotandes i mitt skrivbord?
- Du har rätt, och jag är ledsen. - Vad... Är du student här?
- Typ. - Typ?
Jag jobbar med professor Handel och... hjälper till.
Det här är typiskt Zoya Lowe-beteende. Ja, är det inte det?
Att tro att du kan göra precis vad du vill göra.
- Vänta... Nej, det är inte hennes fel. - Ja, jag är säker, ja.
Jag minns dig, Zoya Lowe.
Ja, jag minns mycket väl.
Jag minns att jag berättade för alla, innan du dök upp,
hur begåvad du var. Så begåvad!
Jag visade dina provresultat, och dina uppsatser.
Och jag sa: "Herregud, vilken potential, vilken talang."
Men nej, nej, det var inte så.
Nej, du var förmäten.
Du var lat. Du var otålig.
Du slösade bort varje möjlighet som jag gav dig.
Under de fyra år jag kände dig...
aldrig, aldrig, inte en enda gång...
gav du mig en anledning att tro att du var...
något.
- Du borde inte ha gått dit. - Förlåt mig.
- Jag fattade inte grejen. - Gå inte dit
- utan att berätta för mig. - Jag sa förlåt. Jag borde ha berättat.
- Det var dumt, okej? - Det var det. Hela grejen är dum.
Bara för att en gubbe skrek åt dig. Han är typ tusen år!
- Han dör imorgon. - Nej, det?
- Ja! - Nej, det var sant.
Det var sant. Han hade rätt.
Vill du veta hur jag kom in på IGE och Princeton?
Varför mina provresultat var så höga? För att jag kunde alla svaren.
Om jag gjorde fel, kunde jag bara börja om. Åka tillbaka fem dagar.
Han har helt rätt. Jag är inte tillräckligt smart.
- Nej, det är inte sant. - Du känner inte ens mig.
Men... vill du veta varför jag var där inne? Vad jag hämtade?
- Vad är det? - Vad kan hjälpa oss bryta ner pillret?
- En tom låda. - En nanoskopisk man.
Jag antar att de krympte honom
men insåg inte att de inte visste hur de skulle sluta.
Så han har bara krympt sen dess.
- Jag kan inte se honom alls. - Ingen kan det.
De visste inte hur de skulle ordna det eller göra med honom.
Så de lämnade honom bara i en låda.
Ja, det är ganska taskigt. Sånt slöseri med forskning.
- Så du tog honom till ett köttrum? - Det är ett frystorkningsrum.
Man kan inte ha honom i rumstemperatur på grund av bakterier, mögel och sånt.
Vi behövde ett ställe som var tillräckligt kallt att det inte ruttnar
men inte så kallt att han fryser. Så, ja. Och Luiz är en kompis till mig.
Lycka till.
Kan du koppla in den här åt mig, tack? På baksidan.
Han har en sändare i sin dräkt, så han kan kommunicera med oss.
- Och han kan svara? - Ja, rakt genom skärmen.
läget?
- Det är helt galet. - Ja.
Handel visade hur den används i forskning
men ibland gillar jag bara att prata med honom. Han är faktiskt riktigt cool.
Haha absolut
- Och han vet redan vad vi behöver? - Jag berättar det för honom nu.
Den andra saken i hans dräkt är en partikeldetektor.
- Jag tänkte... - Det är en...
- Ja. - Wow.
Han kanske kan analysera cellstrukturen och ge oss den.
- Släpp bara ner den ovanifrån. - Schyst.
Ja.
- Så där? - Ja, perfekt.
Visst. vänta
- Hur lång tid tar det? - Det vet jag inte riktigt.
Tiden går så fort för honom, du vet?
Han är motsatsen till universums utkant, där allt rör sig långsamt.
Han är så långt inne att hundra år kan passera på en sekund.
- Kommer han nånsin att dö? - Jag vet inte.
Jag tänker att han bara fortsätter krympa
tills han blir så liten att han försvinner för gott.
Ja.
Är det allt?
Vänta, vad händer?
Ja, okej. Vänta lite.
Du hade rätt.
Det är i ständig förändring.
Det liksom... Det kretsar genom alla de här olika strukturerna.
Det är en...
- Jag hade rätt. - Ja. Verkligen.
Tack.
Jag frågade aldrig hur du fick tag på dem. Kommer du ihåg det?
Ja...
Det var ett så slumpartat ögonblick.
Jag var 12 år.
Jag gick ensam på en golfbana
bakom vårt hus och...
Den bara låg där.
Och du bara tog den?
Det stod mitt namn på den.
Jag minns att jag såg mig omkring och trodde att det var ett skämt.
Men jag såg ingen.
Sedan hörde jag... en röst, en liten viskning,
i bakhuvudet.
Vad sa den?
Den sa att jag skulle förändra världen.
Ja.
Jaha...
Dags att förändra världen, antar jag.
Ja.
Kanske det.
Vi behöver syntetisera föreningarna för att testa dem.
Eller så kanske det blir som det var för 30 år sedan.
Börja med enkla strukturer och arbeta uppåt.
Jag springer in i samma väggar, fastnar på samma ställen.
Nej, det gör det inte, för du är med mig.
Redo?
Ingen annan spelar nån roll, det är vi.
När vi gör det här, är det bara vi. All tid i världen.
Ja.
På nåt sätt skrämmer det mig mer.
Jag skulle kunna ha all tid i världen. Och ändå kan jag inte göra det.
- Okej, vi börjar om. - Det enda vi gör är att börja om.
Hej, mamma.
Vi kommer dit De här pillren hade ditt namn på sig.
Du måste hittat dem av en anledning.
Ja, om det inte var en slump eller ett misstag.
Jag är bara nån som inte var ämnad att göra avtryck.
Jag är inte upprörd. Jag säger bara att andra är mycket bättre.
- Det är inte sant. - Okej.
Det är inte det.
Och de säger förmodligen exakt samma sak
- till sina föräldrar om dig. - Ja, visst.
Var har du har fått här det ifrån?
För att jag ser dem! Jag går i samma klass!
Jag ser dem spela varje dag! Det är inte som hos fröken Bronca.
De är delstatens bästa pianister.
- Och det är inte du? - Nej, det är jag verkligen inte.
Inte jämfört med nån som har spelat sen de var fyra år gamla.
Jag gillar inte att höra dig prata om dig själv så här.
Hur då? Realistiskt?
Det är inget fel att vara musiklärare istället för kompositör.
Jag sa aldrig det. Sa jag det?
- Jag vill bara inte att du slutar. - Jag slutar inte.
Bra.
Lovar du det?
- Ja. - Bra.
För du kan bli vad du än vill.
- Glöm inte det. - Jag vet.
- Jag vet redan att jag ska bli forskare. - Jaså?
- Som jag? - Ja, precis som du.
Det är bra.
Två sekunder!
Jag borde berätta för dig. Labbet är inte så bra.
Jag vet.
Redo?
Ja.
Hallå. Hej, god morgon. Hur är det?
Ja. Jag såg precis ditt mejl, och ville fråga om...
Just det. Okej.
Vet du... Vet du när du kommer tillbaka, eller... Okej. Jag bara...
Jag ville bli din assistent.
Om jag hade vetat att du skulle ta ett sabbatsår
skulle jag inte ha... Självklart. Ja.
Nej, nej, det är... Det är förståeligt. Jag förstår.
Tack och, ja, lycka till med allt.
Ja, jag förstår helt och hållet. Självklart. Japp.
Fan!
Okej.
Två sekunder!
Det måste finnas nån som kan hjälpa till.
Var det ingen som hjälpte dig på Princeton?
Som vem? Min ex-pojkvän, eller Dulseberg, eller...
Okej, men om vi tar den till ett labb? Ett riktigt fungerande labb?
Det måste finnas nåt vi kan göra.
Åh, herregud! Ring brandkåren!
- Kommer de att klara sig? - Det går bra.
Jag vill inte trampa på nåns tår, men...
Det är uppenbarligen så mycket potential i det här arbetet,
och i pillren, och i dig, och...
Jag bara... Det är lite sjukt, va?
Som om ingen brydde sig, eller stöttade dig, eller typ...
Nej, det var... Det var verkligen inte så. Jag menar, det var mer...
Jag vet inte.
Jag minns när jag tog examen,
blev min grupp inbjuden till ett särskilt tvåårigt program på CERN.
Världens största begåvningar, alla skulle dit.
Och jag minns bara att Donald sa...
Se bara till att det är det som gör dig lycklig.
Var det allt som krävdes?
Ja, han hade rätt. Jag gillar inte riktigt den här delen av det.
Jag älskar delen där man löser nåt, men resten är bara...
- Jag vet inte. - Jag antar att jag bara...
Jag tror att jag skulle ha åkt.
Ja, istället för att ta år av forskning och slit, och stoppa den i en låda.
Va? Vänta, har du kvar forskningen?
- Som... - Jag önskar det.
Sista gången jag såg den tror jag var med mammas saker, men...
Var är din mamma?
Din näsa...
- Ja. - Betyder det att det är...
Ja.
Vänta, du letar väl upp mig? När du... vaknar?
Ja. Det gör jag alltid.
Hej, mamma.
- Piller som tar en tillbaka i tiden. - Har vi setts?
- Vi har haft exakt samma samtal. - Vad sa jag?
- Förra gången? - Ja.
Du frågade om jag hade kvar min gamla forskning och var min mamma var.
Tror du verkligen att vi kommer att hitta nåt här inne?
Med tanke på att hon hade kvar läroboken jag skrev, så ja.
Kanske det. Va? Så ja. Sandra Lowe. Okej.
Ser det ut som nåt, eller...
Mestadels hennes psykologiuppsatser.
Nåt intressant, eller...
Ja. Om man gillar barndomsutvecklingsteorier från 50-talet.
Inte nej.
- Så där ja. - Nåt nytt?
En väldigt stinkande låda. Det är bra.
Oj! Den luktar verkligen skit. Okej.
- Fan också. - Vad är det där?
Det är en tidningsartikel. Om Mark.
Vem är Mark?
Ingen.
HARRISON LEDER NYTT FORSKNINGSPROJEKT
Blev befordrad till IASA. Det är jävligt bra för att vara ingen.
Ja. Jag tror att det är ungefär vad min mamma sa på den tiden.
Wow. Hon behöll det.
Men inget av mitt arbete.
Han kom till Miami förra veckan.
Här har de honom bakom kulisserna, utanför utställningen.
Efter det bär det av till Tampa, Sarasota, i stort sett överallt.
Folk ska få en sista chans
att se denna mäktiga varelse innan den försvinner för gott.
Mrs Lowe?
Din man var just här och letade efter dig.
- Min man? - Han såg väldigt orolig ut.
- Han grät förtvivlat. - Var?
Precis vid entrén.
Ursäkta, var är min man?
- Killen? - Ja.
Han gick nyss.
Det är Donald. Vi är på sjukhuset. Vart tog du vägen?
Zoya! Vart tog du vägen?
En kvinna, vaktmästaren sa: "Är det inte i arkivet finns det inte."
Du...
Hon sa att min man var här.
Okej.
- Ska du verkligen inte åka? - Det är ändå ingen idé.
- Var det inte en bra möjlighet? - Ja, men en bra möjlighet för vad?
Hänga med Dulseberg och Mark.
Så de kan känna sig progressiva för att de har med en kvinna.
Gud, jag behöver inte den skiten. Det låter hemskt.
- Det vore nog inte så illa. - Jo. Det vet du.
Du skulle vara i Europa och göra det du alltid velat göra
med världens mest begåvade människor. Vad gör det om det är lite frustrerande?
För att jag skulle sakna dig, din idiot.
För att jag inte vill vara utan dig nu.
Vi löser det. Jag vill bara se till att vad du än gör
så är det vad som dig lycklig.
Du saknar dem.
Ja, det gör jag väl.
Du träffar dem snart.
Eller hur? Det är därför vi gör det här, så att du kan vara med dem.
Jag antar det.
Inte "jag antar det". Det är det.
Det kommer att vara värt det. Eller hur?
Det är bara svårt. Som att lämna dem hela tiden.
Det är bara svårt att gå tillbaka och göra om allt igen
för att vakna upp och höra henne säga...
Hej, mamma.
Som om inte ens en sekund har gått.
Vi har goda nyheter.
Vad tror du händer när du försvinner?
Jag vet inte.
Ska jag kolla till henne?
Nej. Hon mår säkert bra.
Om det fortsätter eller...
Ja, jag antar att jag bara...
Jag tänker alltid att det försvinner tillsammans med mig. Jag tänker aldrig...
på dem kvar i vardagsrummet, som...
väntar på mig.
Jag visste inte att noshörningen dog idag.
Du hade rätt.
Det förändras ständigt, men inom dessa olika strukturer.
Ja.
Jag hade rätt.
Var vill du börja? Jag tänkte att vi syntetiserar föreningarna.
- Och sen testa därifrån. - Ja.
Ett bra ställe att börja kan vara att syntetisera föreningarna.
- Och sen testa därifrån. - Ja.
Jag tänkte att vi kanske syntetiserar föreningen och...
Hur tänker vi?
Jag vet inte om jag kan göra det igen.
Vi har försökt allt. Vi hamnar alltid på exakt samma ställe.
Okej, jag menar, det är förstås komplicerat.
- Det är bara en tidsfråga innan... - Nej, nej. Vi har försökt allt.
Vi har prövat alla möjliga kombinationer.
Sen har vi prövat dem igen. Sen har jag glömt bort dem.
Okej, vi kanske ska be om hjälp, som en kollega från Princeton?
Vem?
- Mark. - Ja.
- Du sa att han jobbar på IASA, va? - Mark lär inte hjälpa oss.
- Paula. - Vet vi det? Det...
Jag är inte säker på att vi har uttömt alla våra alternativ.
Det måste finnas nåt vi kan göra eller försöka.
Jag måste åka tillbaka.
Jag måste vara med min familj. Du har ingen aning om hur länge sen det var.
Du har rätt, jag vet inte. Jag vet inte ens vem du är egentligen.
Jag... bara...
Jag vet bara att du är en kvinna som kom till min lägenhet
och bad om min hjälp för att lösa frågan med tidsresor.
Och jag trodde på dig. Jag...
Jag riskerade mitt jobb för dig.
Jag stal fan nanoskopiska mannen åt dig!
- Varför? - Tror du verkligen
att du är den enda som har en anledning att åka tillbaka?
- Förlåt. - Nej.
Det är lugnt.
Du hade rätt, och lycka till med din familj.
Hej, mamma.
Tänkte du verkligen ta en?
Jag vet inte.
Jag tänkte på det...
och fick hela tiden en bild av mig som sväljs av ett svart hål.
Och jag...
Jag tänkte på alla gånger du har gått
gånger jag inte ens vet om
om du ens har erbjudit mig dem
om jag skulle ha tagit dem då. Jag bara behöll...
- Ja. - Jag vet inte.
Jag frågade aldrig varför du gjorde det här.
Jag antar att jag var självisk nog att tro att du gjorde det för att hjälpa mig.
Jag vill hjälpa till.
Jag vet.
Men det är inte därför du alltid öppnar dörren.
Du behöver inte tycka synd om mig.
Okej.
Det är så...
så dumt.
Jag var 15, och jag...
tog bilen.
Jag fick inte.
Och jag körde över en spik.
Och jag trodde... Jag trodde att de skulle märka det.
Att mina föräldrar skulle märka det.
Men de gjorde inte det.
Och däcket exploderade.
Du var ett barn.
Jag antar det.
Vi ska göra det här. Vi åker till Princeton och hittar Mark.
Vi ska ta dig tillbaka dit.
Jag ville verkligen åka tillbaka
efter att jag förlorade min pappa.
- Hur gammal var du? - Tolv.
Men jag hittade pillren först en vecka efter att han dog
så jag fortsatte att försöka, men var alltid en dag för sent ute.
- Var ni tajta? - Ja, ja.
Han var en riktigt, riktigt bra pappa.
Han brukade berätta...
science fiction-sagor där en vanlig flicka
visar sig vara galaxens kejsarinna eller...
- Härligt. - Ja.
Ja.
Han fick mig alltid att tro att jag kunde uppnå vad som helst.
- Du gjorde mycket. - Gjorde jag?
Jag menar, när jag tittar på andra, som Mark eller...
vem som helst, verkar mitt liv väldigt litet.
Jag tycker inte det.
Det gör jag inte.
Dessutom ska vi väl tillbaka?
- Du och jag, vi kommer att ordna det. - Jag hoppas det.
Du var den enda som fick mig att känna att jag faktiskt kunde göra det.
- Är det sant? - Ja, ja.
Ja.
Du kan känna det.
Kan du inte det?
Det är som om vi har levt en hel livstid tillsammans.
Har vi det?
Ja.
- Din näsa. - Ja.
Det är dags.
Du... Du kommer tillbaka för att hitta mig, va?
- När du vaknar, eller... - Ja.
Det gör jag alltid.
Hej, mamma.
Ja?
Vad är det?
Jag behöver nåt från dig.
- Är det Zoya Lowe? - Ja.
Och jag behöver hjälp att hitta Mark Harrison.
Mark Harrison?
Sist vi pratade nämnde du honom.
- Jag vet att ni står varandra nära. - Sist vi pratade?
- Du vet, jag minns dig, Zoya Lowe. - Jag vet.
- Jag... - Jag vet. Jag vet!
Jag vet.
Det fanns en tid då jag verkligen brydde mig om vad du tyckte om mig
men det gör jag inte längre.
Och ja, du har nog rätt. Jag är nog fortfarande otålig och lat.
Och förmäten eller nåt sånt!
Men jag försöker.
Och oavsett vad du eller nån annan brukade tycka om mig
ska jag göra det här, så...
Jaha...
Ja, ja.
Lycka till.
- Det var länge sen. - Tio år.
ÅRGÅNG 1985
- Du ser bra ut. - Okej.
- Vadå? - Ja. Nej, inget. Bara... Ja.
Ni är tillbaka i Miami nu, va?
Hur går det?
Det är bra. Ja, bra.
Donald undervisar på UM och avslutar sin postdoc.
- Så det är bara jag och Jayne hemma. - Okej.
Ja. Det är bra. Det är skönt att vara hemma igen
- och att vara nära mamma igen. - Jag skulle aldrig kunna flytta tillbaka.
Även flytten hit från Europa var svår.
Ja. Man vänjer sig.
Jobbar du fortfarande nåt med din gamla forskning?
Inte direkt. Han är borta hela dagarna och...
med Jayne hemma, så känns det inte vettigt att...
Jag antar att det aldrig var vettigt, eller hur?
- Jag tyckte det. - Jag menade inte så. Bara...
Jag bara... Jag säger...
Jag kan inte tänka mig nåt mer frustrerande
än att jobba med nåt som förmodligen är omöjligt att lösa.
- Det är inte omöjligt. - Okej.
Jag vill inte bråka.
Jag säger bara att du ser bra ut. Är du lycklig?
- Jag visste att du skulle bli en bra mor. - Oj.
Det låter så nedsättande när det kommer från dig.
Jag menade det som en genuin komplimang.
Du verkar lycklig.
Det är jag.
Kul att se dig.
Du borde säga till nästa gång du kommer till stan.
- Vi kan prata ikapp om allt. - Ja, det ska jag.
- Hej, kan jag hjälpa dig? - Hej.
Jag är en gammal vän till Mark Harrison. Är han...
Det var min pappa, men...
Han blev allt svagare de sista åren.
- Jag träffade honom inte så mycket. - Ja, han ser så...
Ja.
Jag tror att jag såg honom för kanske fyra månader sen.
Och han var inte i bra skick. Han åt inte. Han sov inte.
Han bara jobbade.
Vi försökte prata med honom, men jag vet inte.
- Jag är ledsen om det här är... - Nej, det är okej. Det är okej.
Min terapeut säger att jag borde prata mer om det
för att hjälpa mig acceptera det eller nåt.
Hon sa att det hade varit bra att ha en slags minnesgudstjänst eller nåt.
- Jag önskar att jag hade vetat. - Nej. Nej, det är okej. Ja.
- Kände ni varann från college? - Princeton.
Okej. Hur var han på den tiden?
Han var verkligen begåvad.
- Så smart. - Ja.
Det är vad alla säger. Så smart.
Jag slängde in alla hans saker här. Alla utmärkelser och sånt.
Oj.
- Hinckley-priset? - Ja.
Det borde väl ha räckt?
Är det... Är det här allt han gjorde?
Ja, jag antar det.
Ja.
Det här är...
allt jag har jobbat med.
Ja, du verkar i alla fall hantera det bättre.
Herregud. Det är mitt.
Han behöll min forskning. Förlåt. Jag kan inte...
Jag kan inte fatta det.
Vet du hur länge han jobbade med det här?
Jag vet inte. Det var länge. Åratal.
Jag... hatar fan att vara här nere.
Jag minns bara att han sa
att jag skulle bli stolt över honom en dag.
Som om den här skiten skulle göra mig stolt.
Gud!
Jag är verkligen ledsen.
Ja, jag med.
- Har du några barn? - Ja. Ett. Ungefär i din ålder.
Jobbar hen också med såna här saker?
Nej. Nej, hon är pianist. Hon har precis förlovat sig.
Vad härligt. Gratulerar.
Tack.
Hej, Zoya. Vi är på sjukhuset. Vart tog du vägen?
Mamma, var är du? Varför svarar du inte?
Vi är jätteoroliga. Snälla svara.
Zoya, älskling, svara i telefon, tack.
Jag saknar dig så mycket, mamma. Jag vill inte förlora dig.
Det får inte vara så här jag förlorar dig. Snälla.
Snälla, jag måste få träffa dig igen.
Jag trodde aldrig att du skulle... Snälla, snälla.
Jag tänker på det sista jag sa till dig. Att jag skulle gå och fylla i papper.
Varför sa du inget?
Jag kan inte... Jag kan inte förlora dig.
Jag vet inte hur jag ska existera utan dig.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Åh, Gud! Snälla, kom tillbaka.
Jag saknar dig så mycket.
Det här är så jävla sämst, snälla kom tillbaka.
Mamma, jag vill bara att du ska veta att jag älskar dig så mycket.
Jag önskar att jag kunde få se dig en gång till. Höra dig. Vad som helst.
Jag önskar att du kunde säga nåt till mig. Snälla.
Jag önskar bara att du kommer hem.
Var är du? Varför svarar du inte?
Jag saknar dig. Jag vill inte förlora dig.
Snälla svara. Jag hoppas du får meddelandena.
Det får inte vara så här jag förlorar dig.
Jag ber. Jag måste få träffa dig igen. Snälla, mamma.
Mamma, var är du? Varför svarar du inte?
Vi är jätteoroliga. Snälla svara.
Jag saknar dig så mycket, mamma. Jag vill inte förlora dig. Snälla...
Det kan inte vara slut, mamma. Snälla svara! Jag saknar dig så mycket.
Jayne. Jayne. Jayne.
Mamma.
Jag är så ledsen.
Varför är du ledsen? Förlåt att vi skrämde dig.
Nej, då.
- Det gjorde ni inte. - Jag bara... Du var utslagen.
Jag saknade dig.
Akta fötterna.
- Vill ni lyssna på musik? - Ja, visst. Vad har du för nåt?
Jo, jag... köpte en ny CD. Jag vet inte.
- Soldiers of de Riddem. - Nej!
- Ja. Det låter bra. Sätt på den! - Nej!
Jag vet inte hur det låter.
Va? Nej, pappa. Hon är bara snäll. Hon vill inte lyssna på det.
Spela nåt vi vill höra.
Alla kommer att uppskatta den. Se hur lyckliga de ser ut.
- De ser lyckliga ut. - Gör er redo för riddem.
Det är förbjudet att hata rytmen.
- Morris förstår. - Hur mycket betalade du?
Den kostade 1,99 dollar. Jag prutade från 2,50.
- Tycker du att jag har levt ett bra liv? - Ja, självklart.
Säg inte...
Säg inte så.
Snälla. Mår du bra?
Tja, jag är döende. Det är typ motsatsen till okej.
Jag bara... Jag kan inte sluta tänka på...
vad som kunde ha hänt, du vet? Allt jag kunde ha gjort.
Alla andra versioner av mig...
och mitt liv, och du, och Jayne.
Finns det en tidslinje där jag lever vidare
och inte dör av ett svart hål i bröstet?
Kanske det.
Men det är kanske en där vi inte möts.
Där vi inte får Jayne.
Vem vet?
Hon växte upp för fort. Det gick så fort.
Man hann knappt blinka.
Jag minns fortfarande när hon var bebis.
Hon var så liten. Vi tog med henne till stranden.
Minns du hur uppspelt hon brukade bli av allt? Bara...
Ja.
Jag minns en dag...
när hon inte var det.
Jag tog henne till stranden och vi bara låg där.
Vi stirrade upp på molnen och...
på palmbladen. Lyssnade på havet.
Bara hon och jag. Med sitt lilla...
sitt lillfinger lindat runt mitt.
Bara helt tyst.
Jag har återupplevt ögonblicket en miljon gånger.
Jag önskar att jag kunde vara där igen. Just nu. Med er två.
Vad skulle du ändra på om du kunde?
Förmodligen köpa ett annat album än Soldiers of de Riddem.
Kom igen. Skulle du inte ändra på nåt?
Jag vet inte.
Jag vill ändra på saker.
Men inte förlora stunden med dig.
Du då? Vad skulle du vilja ha?
Mer.
Fler dagar.
*TILLÄGG - Samling av böcker som ska doneras till biblioteket
på Carvilles äldreboende
EN HELT UNIK UTSTÄLLNING... PASSA PÅ
DEN SISTA STÖRRE PANSARNOSHÖRNINGEN
TA FARVÄL
DEN SISTA STÖRRE PANSARNOSHÖRNINGEN
Mamma... Han är fin.
Hur kunde du den låten?
- Jag vet inte. Av att höra den. - Det är ett originalstycke.
Jag vet.
Den är perfekt.
TILL OMNI LOOP-PLATTFORMEN
Två sekunder!
- Hej. - Hej.
Känner jag dig?
Nej.
Men jag känner dig.
Den har ditt namn på sig.
Ja. Jag trodde alltid att det var av en anledning.
Att det betydde att de skulle vara för mig.
Kanske de är det eller var det.
Du kanske löste det, och du åker tillbaka
och du ger pillren till dig själv, och...
Eller så var det bara meningen att jag skulle ge dem till dig.
Här.
Ta den.
- Vad är... - Det är vårt arbete.
Allt vi gjorde ihop.
- Vänta. Det är... Jag kan inte. - Du kan och du kommer att göra det.
Oroa dig inte så mycket.
Dina föräldrar skulle vara stolta.
Va?
Berättade... jag för dig om...
Ja. Och jag berättade om mina. Och vi satt på golvet.
Pratade om framtiden.
Jag vet att ditt liv inte är exakt som du vill att det ska vara än
men du kommer dit.
Vad du än gör, så kommer du att klara dig. Du kommer att göra mer än så.
Du behöver inte mig.
DEN SISTA PANSARNOSHÖRNINGEN PÅ JORDEN DÖDFÖRKLARAD
HITTA ADAM HARRISON
Ja! Bravo!
- Önskade du nåt? - Ja, det gjorde jag.
- Vadå?
- Hon får inte säga det. - Inte till dig!
- Det uppfylls inte! - Det är bara en myt.
Nej, det är så det funkar. Okej, det är presentdags.
- Nej! - Jo!
- Jag är så dålig på presenter! - Sätt dig.
Den är från mig och Morris, så du måste gilla den.
Det lär du göra. Vad hoppas du att det är?
Jag vet inte. Jag vet inte ens...
om jag minns...
Grattis, mormor!
- Har jag aldrig öppnat den förut? - Vad menar du?
Har jag aldrig kommit så här långt... förut?
Vi funderar på att döpa den till Zoya.
- Går det bra för dig? - Ska ni det eller inte?
Åh, herregud! Jag är så lycklig!
Du kommer att bli en så bra mamma.
Nej, mamma. Din näsa.
- Mår du bra? - Det var det.
Det är dags.
Tack för det här.
Jag är... ledsen att jag inte var bättre.
Förlåt att jag inte alltid var där.
- Mamma! - Nej, Zoya. Du duger.
Du behöver inte säga det. Du kommer att klara dig.
Jag vet. Det gör jag.
- Jag kommer att sakna dig så mycket. - Jag kunde inte ha fått en bättre vecka.
- Jag älskar dig, mamma. - Jag älskar er så mycket.
Och helt plötsligt kunde hon se hela världen.
Då och nu. Hon kunde se allt.
Och hon såg en liten flicka...
gå omkring helt ensam i världen.
Och hon kunde se hela sin framtid.
Alla underbara stunder med vänner och familj.
Och även alla svårigheter kamper och misstag.
Hon kunde se allt.
Hon ville så gärna sträcka ut handen och hålla om henne, men kunde inte.
Så istället tittade hon på flickans hela liv framför sig.
Och med tårar i ögonen viskade hon...
Du kommer att göra otroliga saker en dag, Zoya Lowe.
Du kommer att förändra världen.
Undertexter: PLINT Översättning av: Anna Gäredal