Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové,
přivítejte Peta Davidsona!
Tenhle týden mi bylo 30.
Je po všem, kámo. Je konec.
Musel jsem přestat brát tvrdý drogy,
protože ve 30 nemůžeš bejt narkoman.
A já nejsem chlápek, co by si dal jenom malou čáru.
A říkal si, jakej je drsňák!
Nebo chlápek, co si dá dvě piva, a druhej den má průjem.
Takovýho vola pošleš do prdele.
Drogy ve 20 jsou v pohodě. Máš výmluvu.
Říkáš si: „Ještě se hledám.“ To je roztomilý.
Šňupat s kámošema z iPadu? Sladký.
Říkáš rozkošný věci jako: „Jsem křupavej delfínek.“
Všichni tvoji kámoši na to…
Pak má jeden z kámošů dítě, ty ho držíš
a říkáš: „Kámo, asi mám problém s drogama, potřebuju pomoc.“
Poslední dva tři roky jsem byl na kouzelný droze jménem ketamin.
Fakt paráda. To byly časy!
Měl jsem spoustu super nápadů.
Třeba italský prášek na spaní jménem Melatone.
Pardon.
Pardon. Taková blbost.
Melatone tě uspí hned.
Pardon.
Bez předpisu. Pod mostem ti ho dá nějakej chlap
a políbí tě na tvář.
„Vezmi si ho, až najedeš na dálnici, jasný?“ Pardon.
Jestli ketamin neznáte, ale šňupete koks,
asi jste ho už omylem měli.
Když celej večer šňupeš, pak si dáš čáru a říkáš si: „Ty jo.
Tohle není kokain.
A nejsem náhodou gay?“
Je to trapný, když už na ketaminu nejsi.
Říkáš si: „A jé.
To je trapas, že jsem takhle chodil ven. To není v pohodě.“
Byl jsem tak i na pohřbech. Hnus, co?
Byl jsem tak na pohřbu Arethy Franklinový.
Jo, s tím musím žít.
Ona se to nedozví, ale o to nejde.
Kdyby tam byla, asi by řekla: „Hej!
Co jseš zač a co děláš na mým pohřbu?“
Byl to trapas. Byl jsem tak sjetej,
že mi přišlo rozumný říct její rodině,
že pro ni mám R-E-S-P-E-K-T.
Jo.
Půjčuju si filmy na Apple.
Seru na Apple a jejich půjčovnu! Šmejdi!
Je to fakt mafie, totální kreténi.
Celá firma jsou strašný kreténi.
Koupil jsem od nich novej telefon? Jo, ale ať si naserou!
Jsou to mafiáni.
„Tak ty si nekoupíš novej telefon?
Fajn, tak hádej, kdo bude mít baterku furt na 43 %?
Od teďka budeš každej den jenom doufat, příteli.“
„Tak ty sis ušetřil na svoje vysněný auto?“
Super. Změnila se nabíječka.
Teď když ti bude někdo kouřit budeš:
„Sorry, oni změnili nabíječku. Sorry.“
„No přesně, Apple! Já vím.“
Šmejdi!
Když si chcete na Apple půjčit film, můžete si ho za 4,99 dolarů koupit,
nebo za 3,99 dolarů půjčit.
Tak to běžte do prdele!
Fakt mě donutíte vlastnit Jeepers Creepers 2?
Hajzlové!
Já nevím.
Máma má krizi středního věku.
Poslední dobou je mi furt za prdelí.
Je jí 55.
Od tý doby, co táta umřel, s nikým nebyla.
Takže už je to asi 23 let, co… rozhodila nohy.
Já nevím.
Ale volala mi, že chce jít na lifting.
A já na to: „Proč? Vždyť obličej nepoužíváš..“
Kdyby si s někým užívala, tak to chápu.
Ale na co jí bude lifting? Aby koukala na Chirurgy?
„Miluju Erica Danea.“
Máma odmítá chodit na rande. Snažím se ji k tomu dotlačit.
Ale říká, že táta byl ten pravej.
- Jé. - Ne! „Jé“ je to jen chvilku.
Už je to 20 let, a ona s tou posvátnou monogamií nedá pokoj.
Už mě to nebaví. Musí mezi lidi.
Musí si udělat profil na Hingei nebo Bumblu.
Na tom, kde si vybírají holky.
Jasně. Holky jsou sladký.
„To je super, můžeme si vybrat, kdo se nám udělá na obličej.“
„Pěkný, že jo?“
Musí mezi lidi,
protože ta divná energie,
kterou má zvládat péro,
jde na mě a moji ségru, jasný?
A to je kurva divný.
Jdu za mámou, hodinu si povídáme, dáme si večeři,
a ona: „Kam jdeš?“ „No, domů, kam asi?“
Jestli nebudem šukat ve sprše, tak…
Svoji povinnost jako syn jsem splnil.
Skoro už bych ji ojel, jen aby mi dala pokoj.
Jo, přesně tak.
Ty možná nejseš tak dobrej syn, jak sis myslel.
Já jsem syn století, ty vole!
Dejte mi medaili!
Kdybych mámu na díkůvzdání ojel, děda by mi dal pusu na čelo:
„Slyšel jsem, co jsi pro mámu udělal. Jsi hodnej kluk.
Konečně se usmívá.“
Musí začít randit. Snažím se jí najít nápadníka.
Někoho, kdo by ojel mámu, to je těžký.
Musí to být dobrý a ten chlap správnej.
A to je vzácnost.
Chceš chlapa, co šuká jenom na misionáře,
ale stejně ji dvakrát udělá.
Pak jí podá ovladač: „Prý dávají StarDance.“
Takovýho chlapa. Kde ho najdu?
Máma je dobrej úlovek. Je jí 55, a 23 let s nikým nebyla.
Dole je to jako nový.
Jako repasovanej iPhone, že jo?
Praskne ti displej. Nekoupíš novej mobil.
Pošleš ho radši divný firmě, co se jmenuje Insureon.
Za tři týdny se ti vrátí. Divně se nabíjí,
ale tak nějak funguje.
Taková je kunda mojí mámy!
Padesát pět, 23 let s nikým nebyla.
Dole je to fungl nový. Je jako veterán.
Je jako Mustang z roku 68, najeto má 3 200 kiláků.
Původní interiér.
Ukážou ti ho,
sedneš si za volant a ptáš se: „Kde se schovával?
Je fungl novej! Jakej má příběh?“
A dealer řekne: „Byl jednoho chlapa, co umřel.
A jeho syn ho měl 23 let v garáži.
Ale radši si pospěšte.
Slyšel jsem, že si ho syn chce nechat pro sebe.“
„Líbí se mi, jak jezdí.“
„Je fakt k nezaplacení.“
Moje máma byla na děti sama.
Ale to jsou všechny mámy, že jo?
Víte, že jste samy, že jo?
Máma byla pořád děsně unavená.
A dneska si říkám, že asi i nadržená.
Nadržená a unavená.
Takže jsem jí nechtěl říkat
o svých problémech, protože na nic neměla čas.
A když jsem za ní s něčím přišel, měla jenom jedno řešení.
„Měl by sis zdřímnout.“ Bez ohledu na vážnost situace.
Taková je moje máma. Nic si nepřipustí.
Mohl bych si podřezat žíly a s nožem v ruce řvát:
„Já už nechci žít!“
A ona by řekla: „Vyspal ses na dnešek? Vypadáš unaveně.“
Je to tenhle typ mámy.
Když mi bylo 10, řešil jsem velkej problém.
Myslel jsem, že jsem gay.
Pletl jsem se, ale myslel jsem si to,
protože jsem byl posedlej Leonardem DiCapriem.
Holky se mi líbily taky, ale na Staten Island
nebyla v roce 2002 žádná holka hezčí než Leonardo DiCaprio.
Bože, byl takovej kus.
Dodneška si vrzne díky tomu, jak vypadal v roce 2002.
Je nejlepší. Snad se nikdy neožení.
V disciplíně „chyť a pusť“ je nejlepší ve vesmíru.
Nechte ho bejt. Taky doufám, že mě jednou pozve na svoji jachtu.
S Tobeym Maguirem a někdy i s Emilem Hirschem.
Všichni stejný kšiltovky, břicha a o půlku mladší holky.
Je mu to fuk. Leonardo DiCaprio to má na salámu.
Je to lajdák, ani nemá formu.
Je tlustej a pomalu se z něj stává Jack Nicholson.
Je mu to jedno.
Prochází se po jachtě a čumí na holky.
„Hele, furt šukám.
Furt šukám.
Každý tři roky natočím jeden film tak dobrej, že furt šukám.
Ledovce tajou.“
Když mi bylo 10, celej teplej jsem na něj myslel na verandě.
Zrovna jsem viděl obě VHSky Titanicu. Řekl bych mu: „Plivni mi do pusy, Jacku.
Pojďme spolu zamlžit Forda T.“
Snil jsem o tom, že budu Fabrizio.
To byl můj opravdovej sen.
Protože Fabrizio byl Leonardův nejlepší kámoš a pak umřel.
To byl můj sen, kámo.
Pamatuju si, že jsem seděl na verandě
a přemýšlel, jak mámě řeknu, že jsem gay.
Irský katoličce na Staten Island.
Až do 25 mi ani neřekla, že jsem žid,
a to jsem to musel sám zjistit.
Zjistil jsem si původ na 23andMe nebo tak.
Udělal to jeden kámoš a zjistil, že je neandrtálec.
Furt o tom divným neandrtálství žvanil.
„Jsem neandrtálec, a to je úplně nejvzácnější…“
Já si říkal: „Jseš furt debil.“
Ale nezavřel o tom hubu,
tak jsem do toho šel taky. Třeba jsem taky neandrtálec, že jo.
A pak mi napsali, že jsem 50% žid.
Volám mámě, protože mám katolickou výchovu a…
Tohle a navždycky, však víš.
A říkám: „Mami, já jsem žid?“ A ona: „Jo.“
Tak jak jí mám říct, že jsem gay?
Seděl jsem na verandě, byl jsem gay. Přijede máma.
Zabouchne dveře auta.
Podívá se na mě: „Co se děje?“ „Nic.“
„Ne, co se děje?“ Asi si všimla, že vypadám trochu teple.
„Myslím, že jsem gay.“ „Nejsi unavenej?“
„Ne, myslím, že spánek na homosexualitu nepomáhá.“
Ale kdyby jo? Kdyby gayové byli jen unavený?
Elton John musí být vyčerpanej.
„Proč si myslíš, že jsi gay?“ Říkám: „Leonardo DiCaprio.“
„Tak to nejsi gay.“ „Ale jsem. Mám v pokoji jeho plakáty.“
Jako Titanic a pláž.
Ne film Pláž, jen jeho na pláži.
S Tobeym, vždyť víš.
Mají stejný kšiltovky.
„To není teplý.“ „Ale je.“
A to už byl na mámu moc velkej problém.
Vybuchla.
„Fajn, Petere, chceš vědět, jestli jsi gay?“
A já si říkám, jestli jsem v cirkusu, nebo co?
„Přistupte blíž! Můj syn je teplej!“
Tak říkám: „Klid, máme sousedy, už se začínají srocovat.“
A ona: „Já ti řeknu, jak poznáš, jestli jsi gay.
Chceš mu vykouřit péro?“
Netuším, co to znamená. Je mi 10. Tak neodpovídám.
„Chceš mu vykouřit péro?“ A já na ní dál civím,
protože nevím, co to znamená.
„Chceš mu stáhnout kalhoty a mít v puse jeho péro
dokud se nezačne rozpínat?“
A já: „Cože? Jak rozpínat? O čem to sakra mluvíš?“
Je mi 10! Měl jsem ještě pindíka.
Dětskýho pindíka, divnýho pindíka.
Jak se má jako rozpínat, o čem to mluvíš?
A ona: „Petere, chceš, aby tě zezadu ošukal
Leonardo DiCaprio?
Chceš mít péro Leonarda DiCapria ve svým zadku, kde se bude rozpínat?“
A já: „Přestaň s tím rozpínáním.“
Je mi 10, píše se rok 2002.
Rozpínat se může leda vesmír.
Nic jinýho! Nevím, že se má péro rozpínat, mami.
A ona: „Leonardo tě šuká zezadu
a obličej ti tlačí do polštáře.
Po 20 vteřinách se podíváš a vidíš,
že na tebe Leonardo mává za oknem.
A jsi zmatenej, protože tě furt někdo šuká.
Otočíš se a je to Tobey Maguire!
Tohle ty chceš?“
A já: „Spíš ty se potřebuješ prospat a chceš to ty, psychopatko!“
Řekl jsem jen: „Ne!“
A ona: „Tak nejsi gay.“
Tohle zní divně. Nerad dělám pro nadaci Make-A-Wish.
Protože je to smutný.
A mimochodem, nabídky se mi taky nehrnou.
Moc lidí před smrtí si mě nepřeje potkat.
Spíš chtějí, abych umřel já. Úplnej opak.
Na to je taky nadace.
Nerad pro ně dělám, protože mě to rozesmutní.
Zvlášť když tripuju na keťáku.
Když ti na keťáku řeknou, že je dítě nemocný,
říkáš si: „Já vím.
A určitě ho dokážu vyléčit.
Poslechni si Alana Wattse a pusť si Posledního draka.“
Pardon.
Prostě jsou smutný.
Ale zavolali mi: „Jedno pro tebe máme!“
A já: „To je dost divná formulace.“ Ne?
Nevím, jak to říct líp.
Asi ne: „Hej, jedno jsme chytili! Pořádnýho lazara!
To my umíme.“
Prý se jmenuje Kevin a umírá na rakovinu.
A já: „To mě moc mrzí.“
„Jeho poslední přání je vás potkat.“ „A je to rakovina mozku?“
A oni prý, jestli do toho chci jít.
„Jo, zrovna jsem najel autem do baráku, potřebuju dobrou reklamu.“
Na mou obranu, ten dům mi tam vlítnul sám.
Ale o tom nikdo nepsal.
Jsem nervózní, protože pro Make-a-Wish nejsem ideální kandidát.
Kdyby byla videohra Make-a-Wish,
tak mě by si nikdo vybrat nemohl.
Žádný: „Pete Davidson!“ Chápeš?
Já bych tam nebyl. Ale Johnny Depp je dobrej.
Přijde převlečenej jako kapitán Jack Sparrow.
Řekne: „Ahoj, děti.“
Děti se smějou, sestřičky vlhnou.
Je to paráda, jsou celý promočený.
Je prostě dobrej.
Nebo ten zápasník, John Cena. Je super.
Udělal nejvíc přáníček, dobrej chlap.
Přijde tam se svým opaskem šampiona.
Chová se zápasnicky, říká věci jako: „Jak se daří, šampione?“
A děti jsou na větvi.
Ptá se: „Chceš si podržet můj opasek?“
Já koukám
a říkám si: „Já nemám opasek. Co budu dělat? Nic nemám.“
Dám mu telefon, ať scrolluje vpravo?
„Chceš vidět pěknej kus, brácho?
Ta je v pohodě, kámo.
A navíc je to tvoje doktorka.“ Tak…
Byl jsem nervózní, protože jsem tomu klukovi chtěl udělat radost.
Ať je to smrťák.
To přáníčko, ne… Ale bylo by to jednodušší.
Nebylo by to super? Zabije vás oblíbená celebrita.
„Bylo to prima.“ Jo. Prásk!
Tak jsem si říkal, co je můj opasek.
Chci zaválet.
Je to velká věc, chci to zmáknout.
Tak jsem o tom chvíli přemýšlel.
Ten kluk přece umře.
Ne, nejsem kretén. To je pointa Make-A-Wish.
To je všechno.
Proč byste jinak trávili s děckem tři hodiny?
To by bylo divný. Měli by vás za pedofila.
Ironií je, že to by bylo přáníčko pedofila.
Schůzka se slabým a umírajícím děckem.
Je mi to fuk. Mě zneužívali, já tyhle vtipy dělat můžu.
Je mi to fuk, tady to máte.
Neříkám to, abych byl cool. Ale nemám internet,
nedělám rozhovory a nehodlám to vysvětlovat.
Ten kluk umře a já nic nenadělám.
Ale mohl bych mu říct všechny svoje tajemství.
A že mám spoustu tajemství.
Nevyslepičím všechno, jsem staromódní děvče.
Nic neřeknu, počkám, co na to Bůh.
To je můj život.
Mám spoustu tajemství,
věci, co nemůžu říct kámošům ani terapeutovi,
protože jim nevěřím.
Jeden z nich určitě pracuje pro Daily Mail.
Ale tomuhle klukovi to říct můžu, nikam dál to nepustí.
To je tutovka. A to je v životě málo věcí.
To je prima, víte?
Tak jsem to udělal.
Celý tři hodiny jsem zpíval jako ptáček.
Řekl jsem mu všechno. „Tenhle chlap je v pohodě, tenhle ne.
Tenhle je iluminát, tenhle se udělá, jen když se popálí.“
Jeden z nich jsem já, a neřeknu ti kdo.
Měli jsme se skvěle. On měl radost, já měl radost.
A taky ze mě hodně spadlo.
Moh jsem se mu vypovídat a dostat to ze sebe.
Byla to nádhera. Objal mě.
Řek mi: „Byla to zábava. Ještě se uvidíme.“
A já: „Tak to nevím, ale…“
Řekl jsem: „Šťastnou cestu, človíčku.“
Hustý, ne?
Že někomu popřejete „šťastnou cestu“. To se často nepovede.
Jedu domů a říkám si: „Šťastnou cestu, ty hovado, fakt pěkně.
To jseš Magnum nebo co? Pecka.“
Bylo mi skvěle. Uplynul týden,
šel jsem na stránky Make-A-Wish, a ten kluk byl furt naživu.
Začal jsem být nervózní.
Nevím, s kým se zná.
Tak jsem zavolal do nadace a prověřil si ho.
Ujistil se, že ho nečeká zázrak.
Já svoje slovo dodržel!
Slíbili mi mrtvý dítě.
Už mě nebaví, jak mi lidi lžou!
Volal jsem těm zasranejm lhářům.
A říkám: „Tak hele, vy prolhaný sráči.“
„Kdo je to?“ „Tady Pete Davidson.“
A oni: „Kevin nám zrovna říkal, jak se skvěle bavil.“
„Taky jsem se bavil.“
„Prý jste se mu hodně otevřel.“ A já: „Co, kurva?“
Jelito kopyto asi pro Kevina znamená kulový.
Ptám se: „Jak mu je?“ A oni: „Nic moc, ale pořád je naděje.“
A já: „Jo, a kolik tý naděje tak bude?“
Protože jestli ho nedostane rakovina, tak ho sejmu já. Ví toho moc.
A oni: „Vážíme si vašeho zájmu.“ „Fakt na tom zájem mám.
Dejte vědět, až se to stane.“
„Určitě.“ A zavěsili.
Ten další týden jsem trochu vyšiloval.
Díval jsem se na mobil.
A pak to konečně přišlo.
Zavolali mi, a bylo to.
Přáníčko splněno.
Vtip skončil, umřel. To je všechno.
Nemá to šťastnej konec.
Šťastnej konec je, že přesně tak se to mělo stát.
Díval jsem se na Chappellovy speciály a všiml jsem si…
Jo, je nejlepší.
Všiml jsem si, že když válí a baví se, udělá…
To trochu zabolelo.
Chappelle má teda pěkně silný nohy.
Říkal jsem si, že to bych taky chtěl, když válím, mít něco…
Ať je to cokoliv…
Když se mi daří, mohl bych dělat tohle.
Přání splněno.
Možná můžu v kapse nosit buráky
a po každý pointě si…
Byl to smutnej rok.
Přišel jsem o stalkerku.
Mně to přijde smutný.
Člověk si neváží toho, co má.
Pamatuju si, jak jsem ji potkal poprvý. Byla u mě před barákem.
Mít stalkera je divný, protože to má dvě strany.
Když zjistíte, že máte stalkera: „Proboha, to je tak děsivý.“
Ale druhá část vašeho mozku si řekne: „Asi se mi daří.“
Pak si stalkerku prohlídnete a řeknete si: „Zas tak dobře ne.“
Byla u mě před domem
a na sobě měla tričko s mojí fotkou.
A nebyla to ani dobrá fotka.
Byla taková zvětšená a zkroucená, oči jsem měl kdovíkde.
Prostě noční můra. Urazilo mě to.
Byla to hrůza. Chtěl jsem jí říct: „Hele.
Jestli fakt chceš,
tak tady máš pět fotek, kde vypadám dobře.“
Zastavím před domem, ona stojí venku.
Je stalkerka, takže prostě
není sexy, jasný?
Tak si představíš stalkerku. Není sexy.
Kdyby byla sexy,
tak by nebyla stalkerka, ale moje holka.
„Jak moc že mě miluješ? To vyřešíme. Pojď nahoru.“
Jsem venku.
Zastavím a ona je tam.
A já nemám zbraň, jasný? Ale to ona neví.
Koukal jsem na Zákon a pořádek
a tam se k pachateli vždycky blíží z auta tak,
že jim ukážou zbraň a dají si ji do kapsy,
aby jim dali vědět, že zbraň mají, ale neděsili kolemjdoucí.
A já zbraň neměl, ale ona to nevěděla.
Tak jsem si udělal pistolku
a strčil si ji do kapsy.
Jdu směrem k ní.
A dívám se na ni.
A ona se na mě usmívá.
Jako kdyby… A já si říkám, proč se usmívá?
A pak: „Jo, ona si myslí, že mi stojí.“ Jasně.
To bylo její přáníčko.
A tak jsem řek: „Mně nestojí, to je jen pistolka.“
Což je podle mě horší. Upřímně mi měl radši stát.
Takhle jsem se ztrapnil před vlastní stalkerkou.
Ona vyhrává. Teď ji nějak divně obtěžuju já.
Ptám se jí: „Co tady děláš?“
A nevím, kam se dívat, protože mě má na triku
a celýho šejdrem.
Trochu bojím s ní vůbec mluvit, takže jsem zmatenej.
Říkám: „Co tady děláš?“ A ona jen: „Miluju tě!“
A já: „To je moc pěkný, ale tady nemůžeš být.“
A ona: „Proč?“
Povídám: „Nevím, takhle daleko jsem se ještě nedostal.“
Většinou řeknu: „Vypadni!“ A ten druhej: „Padon!“
Takovou výzvu jsem nečekal.
Říkám: „Nevím, ale nemůžeš tu být.“
A ona: „Proč?“
A já vůbec nevěděl, co s tím mám dělat.
Přemýšlel jsem nad tím, co řeknu a zvažoval to.
Vypadala trochu šílená.
Já jsem taky magor.
A my magoři… Poznáme se.
Byla určitě trochu cvok, prostě…
Zaprvý, to triko.
Že jo.
A navíc stalkuje mě, jasný? To je…
Trochu mě to zamrzelo.
A v takový situaci bych měl jednat opatrně.
Tak jí říkám…
Mluvil jsem s ní jako na základní škole.
Říkám: „Hele, nemůžeš tu být,
protože sem chodím kakat.“
Viděl jsem, jak se jí zablesklo v očích,
jako kdyby byla Kdovík z Kdosic.
Povídá: „Co?“ A já: „Jo, tady kakám.“
A ona: „Fůj.“
„Přece bys tu nechtěla být, když to dělám.“
A ona: „Ne!“
Trochu jsem se zastyděl. „Jako proč? To bys měla kliku,
kdybys u mýho kakání mohla bejt.“
A ona: „Co?“
A já: „To je fuk. Prostě sem už nechoď.
Mohl bych kakat a to je fuj.
A taky mám crohna, takže to může bejt pořádná jízda.“
A ona říká: „Jasně, promiň, už sem nikdy nepřijdu.“
A prostě odešla. Myslel jsem, že mám vyřešeno.
Ne, to bylo jen první setkání. Jasný?
A je to dlouhej příběh, tak si držte klobouky. Jo, mám crohna.
Říkal jsem lidem, že mám crohna kolem 20,
protože jsem na tom byl zle, ale teď je to většinu času úplně v pohodě.
Ale prostě…
Je to divný. Nerad to lidem říkám,
protože mám dobrý léky a všechno je v pohodě,
je mi fajn a…
Ale proč mě to napadlo…
Je to nechutný říkat, ale já musel,
protože venku za mnou lidi choděj
a snažej se se mnou přes crohna sblížit.
A to je…
A ani ne na záchodech.
Normálně za mnou přijde někdo ve frontě v obchodě
a říká: „Čus!
Já taky.“
A já na to: „Co?“ A on řekne: „Jo.“
„Taky mi kaká prdelka.
Jmenuju se Phil.“ A já… Fuj, do prdele.
Nemám to srdce mu říct: „Já nemám tvýho crohna.“
Jsem jako Magic Johnson Crohnovy choroby.
Takže…
Odjel jsem z města.
Moje máma a Terry, 79 let,
mi hlídají dům.
Terry je holka.
Máma po jednom představení trvala na tom, že musím lidem říct, že Terry je holka.
Říká: „Terry je i mužský jméno a my Terry zbožňujeme,
tak až to řekneš a lidi začnou…
Nechceme, aby si někdo myslel, že je chlap, řekni, že je holka.“
A já: „Hele, mami.
Na vás s Terry
všichni serou.“
Takže máma a její 79letá kámoška Terry
mi hlídají…
Jo, teď ten vtip bude mít koule!
Hlídají můj dům. Máma vůbec nevnímá realitu.
Je moc chytrá paní, ale prostě…
Je to taková ta máma, co pořád říká: „Fakticky? Ne ne!“
Ničemu nevěří. Řekl jsem jí: „Někdo ví, kde bydlíme.
Někdo by ti mohl ublížit.“
A ona: „Ne, oni jdou po tobě.
Mně přece neublíží.“
„To je fér, ale mohla bys mě poslechnout? Je to děsivý.“
Tak říkám: „Mám stalkerku,
jen bys to měla vědět, kdyby sem přišla.“
A ona: „Dobře. A jak vypadá?“
A já: „Tu poznáš, věř mi. Nemůžeš se splést.“
Takže jedu pryč.
Stalkerka přijde, zazvoní na zvonek.
Moje máma říká: „Haló, kdopak jste?“
Mimochodem, takhle máma zní.
Jako Adam Sandler v Hubieho Halloweenu.
„Jak se vede?“
Myslete na to, chlapi, až ji budete klátit.
Nejspíš řekne: „Jujky, děkuju!“
Už je mimo hru dlouho, neví, jak… „Děkuji moc, pane!“
Takže máma se ptá: „Kdopak jste?“
Stalkerka: „Peteova kamarádka.“ Máma samozřejmě řekne: „Tak pojďte dál!“
Následující tři hodiny se stalkerka s mámou a Terry dívá na Chirurgy.
Uběhnou tři hodiny
a mámu konečně napadne mi zavolat.
„Schválně, jestli přijde za kamarádkou.“
Volá mi a říká: „Kdepak jsi?“
A já: „V Londýně.“
A ona: „Aha, máš tu kamarádku.“
Ptám se: „Je sexy?“
A máma…
A já: „Tohle je přepadení!
Zachraň se, kdo můžeš!“
Říkám: „Běž do garáže a zavolej poldy.
Ale dělej jako by nic.“
Doufám, že vám se nic takovýho nestane,
ale já to slyšel mámu řešit po telefonu.
Což bylo k nezaplacení.
Máma vždycky říká: „Zapoj mě do projektů.“ A já: „Tak přežij cestu do garáže.“
Jestli dojdeš do garáže,
tak můžeš na konkurz nebo něco.
Máma jde. Říkám: „Zavolej kámošovi.“
Máte to taky někdo? Kámoše, se kterým se bavíte už dekádu.
Skoro každej den spolu fetujete, pak se tři měsíce nevidíte,
a když ho pak potkáte, je z něj polda.
Říkám: „Tasty?“ A on: „Teď jsem strážník Tasty.“
Znáte to?
Přejmenuj si mě v mobilu na strážníka Tastyho.
Takže Tasty přijede.
Jsem na hlasito s mámou, Tastym a stalkerkou.
Holka Terry zdrhla.
Tasty povídá: „Máme ji. Co chceš, abych udělal?“
Říkám: „Ty jsi polda.“ A on: „Má pouta.“
A já: „Prima, to je dobrý.“
Říká: „Má nějakej dárek.“
Říkám: „Otevři ho.“
„Cože?“ „Otevři ho.“
A on: „Proč?“ A já: „Je to dárek.“
Co tím myslíš?
Je to stalkerka. Nejspíš mě zná dobře.
Asi je to dobrej dárek.
Dostávám spoustu pitomejch dárků.
A on říká: „Kámo, může to bejt bomba!“ A já: „Nedokáže vyrobit bombu.
Nedokáže vyrobit ani tričko, ty vole…
tak bombu asi nezvládne, ne?“
Tak povídá: „Dobře.“
Jsem na hlasito. A slyším…
Pak kámoš zařve:
„Ne!
Brácho!
To je drastický!“
To je na Tastyho velký slovo.
Tři slabiky se mu nikdy dřív nepovedly.
„Co je to?“
A on: „Je to 20 párů špinavejch spoďárů, brácho.“
Trhněte si, to pro vás nikdo neudělal.
Takhle o mojí holce nemluvte. To můžu jenom já.
Jenom si přejete, aby vám je vaše holka dala taky.
Jo. Je to fakt pozorný.
Volám přítelkyni: „Koukej taky něco dělat!
Ty holku Terry ještě ani neznáš.“
Dvacet párů? Jo, je to hnus, ale je to pozorný.
Jeden pár je nechutnej.
Jeden pár je rána. Poslání do prdele.
„Tady máš moje hovno.“ Chápeš?
Dvacet párů je zločin z vášně.
Jo, je to šílený, ale láska taky.
Mám crohna. Možná chtěla komunikovat
skrze nějakou fekální záležitost.
Kdo ví, je magor.
Dvacet párů? To je ohleduplný.
Chce to čas.
Dvacet párů podělanejch spoďárů nedáš jen tak za den.
I kdybys měl průjem, tak 11. spodky už budou slabší.
Rád si představuju, že to byly jedny kalhotky denně.
Rád na to myslím.
Představuju si to.
Přijde domů po dlouhým dni,
kdy žrala u compu taštičky do mikrovlnky.
Běží nahoru.
Začne se svlíkat.
Před Peteovou zdí.
Jsou na ní moje plakáty, ale ty vyrábět taky neumí, takže jsem…
Všude možně.
Pustí si sexy písničku. Sexy pro ni.
Takže třeba „Mambo No. 5“ nebo tak něco.
Zahájí seanci, zapálí svíčku,
sfoukne ji prdem. Rozjede to.
Dívá se na mě.
Já se na ni taky nějak koukám.
Zapře se do země.
One, two, three-four-five…
…gin and juice but I really…
Pořádně to zařízne, ať se…
A pak je jak profík hodí do krabičky pro mě.
Zařve:
„Ještě 19 pokakanejch překvápek pro Peteyho!“
Je to moje fantazie a klidně si u ní můžu honit!
Tasty se ptá: „Co s ní?“
„Zbav se jí! A jedny spoďáry mi nech.“ Pardon.
Teď potřebuju soudní zákaz styku, takže musím jít k soudu.
Říct několika úředníkům, že se tý dámy bojím.
Takže jsem u soudu,
Přijde ke mně Tasty.
Říká: „Mluvil jsem s tvojí holkou.“
A já: „Naser si!“
Chápeš? „Co říkala?“
A on: „Dneska sem nepřijde.
Bude na iPadu.“
A já: „Jak to, že tu kurva nebude?“
Je stalkerka, to je její práce, přijít.
Jak to myslíš?
Chce mi nasadit brouka do hlavy?
Protože to funguje.
Jsem trochu smutnej.
Protože to podělaný překvápko bylo tak ohleduplný.
I když hnusný.
Trochu jsem se těšil, že ji uvidím.
Nesnažil jsem se vypadat sexy, ale měl jsem dobrej vohoz.
To si piš. Chápeš?
Vohoz, co říkal: „Hej.
Nevzdávej to.“ Chápeš?
„Za některé věci se musí bojovat.“
Na soudní zákaz styku sere pes.
Ptám se: „Jak to, Tasty?
Co se stalo mojí holce?“
A on říká: „Prohlásili, že je nezpůsobilá zúčastnit se soudního procesu.“
Nezpůsobilá zúčastnit se soudního procesu.
To znamená, že ji spousta lékařů
a právníků vidělo
a řekli si: „Ne.“
Dost mě to urazilo.
To mi přijde pěkně hnusný a trapný, vám ne?
Nezpůsobilá?
Asi nechápete, jaká je to šílenost.
Uvedu vám to na pravou míru. Jeffrey Dahmer…
byl způsobilý
zúčastnit se procesu.
Chlap, co vraždil a jedl gaye.
Ale když se já líbím holce, je to hned na cvokárnu!
Děláte si prdel? To je směšný.
Zabíjet a jíst gaye a pokakaný spoďáry nejsou to samý.
Poprvé v životě jsem chtěl volit!
„Systém je zkorumpovaný.“
Tasty říká: „A ještě něco. Prý jste spolu komunikovali.“
Říkám: „Kámo, přísahám…“
A on: „Telepaticky.“ A já: „Uf!“
Nenašli můj druhej mobil.
A on říká: „Telepaticky.
Prý jsi jí telepaticky řekl, aby přišla.“
A já: „To je šílenost.“
Pak odešel a já zůstal sám, bylo mi trochu smutno,
měl jsem super vohoz.
A měl jsem takovou upřímnou chvilku, prostě…
„Ahoj.
Chybíš mi.
Neměla jsi nikomu říkat, že to umíme.
Taky jsi měla mámu a Terry zabít,
abychom dostali barák.
V kapse mám tvý kalhotky.
V pytlíku, aby nevyčichly.“
Takže jdu k soudu a vyhraju. Což je fajn.
Já v životě nevyhrál.
Soudce mi povídá: „Splňuje všechny podmínky pro vězení.“
A já: „Co?“ On: „Chcete ji poslat do vězení?“
A já: „Ne, jen ji nechci na svým pozemku.“
Jako v Gran Torinu. „Vypadni z mýho pozemku!“
Ale o nic nejde. Jen soudní zákaz, ne?
Zakažte jí sedět moc blízko, ale ať dál cáluje.
Ne? Ať chodí na moje show.
On: „Nechcete, abychom ji zatkli? To je od vás šlechetné.“
A já: „Děkuji, pane.“
A on říká: „Tak tedy plán B.“
Bouchne kladívkem a všichni jsou…
A já: „No počkat, co je plán B?“
A on: „Ale nic. Odsoudíme ji k šesti měsícům
na psychiatrii.“
„Cože? To není bezpečný.
To je jediný místo, kde se můžem potkat.“
To ji klidně můžete odsoudit do mýho oblíbenýho baru.
Léčebna je můj bar.
Tam všichni vědí, jak se jmenuju.
Za měsíc jsem dostal ten soudní zákaz.
Došlo mi to, až když jsem jel domů,
a nikdo tam nebyl.
Říkám: „Ach jo.“
Vzpomínal jsem s mámou. „Tady vždycky stála.
Pamatuješ?
Pamatuješ, jak nám na Vánoce poslala cukroví
a jak jsme ho nejdřív dali Terry,
jestli je v pohodě?“
Začalo se mi po ní trochu stýskat.
Jednou za čas jsem to zkoušel: „Ahoj. Kde jsi?“
Ale ona moje signály nepřijímala.
Tak jsem udělal falešnej profil a začal ji trochu stalkovat.
Našel jsem ji.
Má se dobře.
Je to tak asi lepší.
Projížděl jsem fotky.
Je přece stalkerka, nepřestane stalkovat.
Vyhlídne si někoho jinýho, ne?
Procházel jsem jí Instagram
a zjistil jsem, že je fanynka Jacka Harlowa.
A Jacka mám rád, ale zabolelo to.
Fakt kopanec do koulí.
„Jestli bude mít ráda Matta Rifea, tak se zabiju.“
Přísahám bohu.
A narazil jsem na video,
jak stojí před show Jacka Harlowa.
A Jack Harlow vyjde a ona…
Vidím ji, přiblížím si ji, má na sobě tričko s Jackem Harlowem.
Asi už to umí, protože na tý fotce vypadal dobře.
A já…
„Jen to na mně cvičila.“
Jack vyjde a ona: „Miluju tě!“
A já…
A co hůř, Jack říká: „Já tebe taky.“ A řekne jí jménem.
A já…
„To pro ni určitě moc znamenalo.“
Já jí říkal „věc“.
Co já věděl.
Připadalo mi, že snad budu zvracet.
Jackovo auto už už odjíždí,
a ona: „Počkej, mám pro tebe dárek.“
A já: „Panebože.“
Lidi, mně připadalo, že se koukám, jak mi holku
ojede můj nejlepší kámoš. A říkám si: „Ne!“
Hledá v batohu.
Noří se hlouběji a hloupěji. A já: „Kristepane, co je to?“
A pak vytáhne obálku.
Podá ji Jackovi: „To je pro tebe.“
On řekne: „Díky moc.“ Dá si ji do bundy a odjede,
konec videa, já se odhlásím.
A usmívám se.
Jenom obálka, jo?
Dvacet párů podělanejch spoďárů
do obálky nenarveš!
Pár právních poznámek.
Neposlala mi 20 párů spoďárů.
Poslala mi dva, ale smrděly jak 20.
Taky není fanynka Jacka Harlowa.
Jen jsem si to ze srandy vymyslel.
A za třetí, a to je nejdůležitější, jsem jí vyšukal mozek.
Dělám si srandu. Jen jsem ji vylízal.
Vyděsil jsem se, protože se moje adresa zveřejnila.
A tak jsem se přestěhoval do lesa.
Je to super. Dlouho jsem hledal nějakej dům
a moje makléřka mě nesnášela, protože…
Nejdřív byla nadšená, že jsem její první…
A já: „Oukej.“
Chápeš.
Ale pak začala být otrávená, protože jsem beze srandy viděl 200 baráků.
A chtěl jsem každej z nich. Napínal jsem ji: „To bude on.“
Protože jsem byl tak nadšenej.
A ji štvalo, že mi to tak trvá
a já to chápal, ale každej barák mě nadchnul,
protože jsem vyrůstal v bytě.
Takže každej barák byl pro mě šílenost.
„Panebože, je tu dvorek. Co to sakra je?“
„Nadzemní bazén. Jak ho dostali ze země? Panebože.
To bude jeden z baráků Franka Lloyda Wrighta.“
Omámila mě slova, která jsem slyšel poprvé.
Říkala: „Tohle může být vaše foyer.“ A já: „Fakt, jé. Jé.“
Prej foyer. Chápeš.
A pak se objevil jeden barák
a já věděl, že ho musím mít.
Prostě jsem to věděl.
Byl jsem s ní a s kámošema,
už byla utahaná a nevěřila,
že si fakt vyberu. Ale já řekl: „Tenhle barák miluju.“
A už zbývalo vidět jenom
pánovu ložnici.
Dnes se jí říká hlavní ložnice.
Ale já nevěděl, že jí teď tak říká. Bývala to „pánova ložnice“.
Taky jsem nevěděl, že jí říká pánova
kvůli otroctví. Já to nevěděl.
Myslel jsem, že je to pánova ložnice,
protože když si koupíte barák, tak jste logicky pán.
Lidi ti říkaj: „Pěknej barák.“ A ty: „Jo, jsem fakt pán.“
Nemyslím na otroctví, když koukám na baráky.
To je všechno.
Neptám se: „Kde je pokoj pro otroky?“
Neříkám: „Ukažte mi pokoj pro otroky!“
Barák se mi líbil, říkal jsem si, že bude můj.
Rozhodl jsem se…
Že makléřce zahraju scénku.
Abych ji rozesmál.
V obýváku stál věšák.
Chytnu ho a povídám:
„Ukaž mi pánovu ložnici!“
Já vím.
A makléřka, která je mimochodem černoška,
nemá slov.
Vypadá, jako by mi chtěla něco říct,
asi ať přestanu.
Ale já se do toho položil.
Takže pokaždé, když se snažila…
Tak já křičím: „Nepřerušuj pána!
Ukaž mi pánovu ložnici!
Pokoj větší než všechny ostatní, neboť já jsem král.“
Kámoši se válí na podlaze, protože jsou rasisti.
Takže se extrémně baví.
Nakonec mi ten věšák vytrhne
a zařve: „Přestaňte!
Snažím se vám říct, že se tomu říká hlavní ložnice.
Ne pánova ložnice. Kvůli otroctví.
Dneska je to velký téma.“
A já: „Aha.“
Kámoši začínají pomalu vstávat.
Jakože…
Víš jak.
A pak mi ten věšák zas vrátí.
Je ticho a je to trapný.
Nevěděl jsem, co mám dělat,
ale jestli jsem se za 15 let stand-upu něco naučil,
tak že to musím dotáhnout.
Scénky se musí dotáhnout.
Zejména když nefungujou.
A to jsem udělal.
Říkám: „Nenechala jste mě domluvit!
Všichni jsme pány
našich vlastních místností. To se tak říká.
Zbavit se otroctví by pro mě bylo první na programu.
A nyní jsem se rozhodl, že tento dům koupím.
Pokud podepíšete mlčenlivost.
Možná v hlavním foyer.“
Takže bydlím v lese.
Máma si založila falešný účet na Twitteru,
aby mě bránila před trolly.
„Jé.“ Když to není tvoje máma.
Uvědomuješ si to? „Jé,“ když je to máma někoho jinýho.
Když je to tvoje máma, tak: „Kurva!“
Před lety si založila falešný účet na Twitteru,
aby mě na internetu bránila.
Pod uživatelským jménem JoeSmith1355.
Což je chytrý, tak se nejmenuje.
Ale máma neví, jak Twitter funguje.
Takže uživatelský jméno bylo sice JoeSmith1355,
ale jméno na profilu bylo Amy Davidsonová.
A třešnička na dortu, byla tam taky fotka Amy Davidsonový.
Masturbuju a čtu si u toho nenávistný tweety,
abych byl silnější.
Projíždím je
a pak vidím, že mě jeden účet brání zleva zprava.
Tehdy jste na Twitteru přes Safari neviděli
jméno ani fotku na profilu, jen uživatelský jméno.
Tak si čtu ty tweety a lidi jsou fakt hnusný.
Ale JoeSmith1355 mě brání, kudy chodí.
Čtu si všechny ty pěkný tweety od JoeaSmithe1355.
Byly přesný. Říkám si: „Přesně proto to dělám.
Děkuju, JoeSmithi1355.“
Chápeš? Čtu si ty tweety
a pak tam byl jeden tak specifickej,
že jsem nahlas řekl: „To je moje máma.“
Což je uprostřed honění fakt divný.
A pak to ještě musím dodělat. „Po tomhle jí teda zavolám.“
Ten tweet byl jasnej.
Hejtr napsal: „Pete Davidson je gay.“
JoeSmith1355 píše:
„To teda není.
Jen si jako malý myslel, že je,
kvůli Leonardu DiCapriovi.
Zdřímni si, hejtre.“
Volám mámě.
Říkám: „Joe Smith…
1355?“
Ptá se: „Co mě prozradilo?“
A já: „Tvoje jméno a fotka na profilu.“
A ona: „Sakra, Terry!“
Což znamená, že si máma založila účet na Twitteru
se svojí 79letou holčičí kámoškou Terry
a nechala Terry rozhodovat.
Díky moc, lidi. Byla to sranda.
Dobrou noc. Mějte se!
Překlad titulků: Antonie Dědečková