Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Doamnelor și domnilor,
fiți gata, pentru că vine Pete Davidson!
Săptămâna asta am împlinit 30 de ani, deci… Da.
Nu. Gata, frate! S-a terminat.
A trebuit să mă las de droguri tari.
După 30 de ani nu mai poți să fii narcoman.
Nu sunt genul care să bage doar o linie de coca
și să spună: „Sunt o bestie, ce mai!”
Sau, după trei beri, să zică: „Cred că mâine mă ia diareea.”
Marș, mă, de-aici, du-te-n…
Merge să te droghezi pe la 20 de ani. Ai o scuză.
E o chestie de autocunoaștere. E simpatic, înțelegeți?
Tragi o liniuță de pe iPad, cu prietenii? Adorabil.
Ai remarci ingenioase, gen: „Sunt un delfin crocant.”
Toți tovarășii tăi fac ca delfinii. Nu?
Apoi ții în brațe copilul unui tovarăș
și îți spui: „Cred că sunt narcoman. Cred că am nevoie de ajutor.”
În ultimii doi, trei ani, am băgat un drog fantastic, ketamină.
A fost extraordinar. Ce fericire!
Mi-au venit idei extraordinare, colosale.
Cum ar fi un somnifer italian care să se cheme „Melatone”.
Scuze!
Iertați-mă! Ce tâmpenie!
Melatone te trimite urgent la culcare.
Scuze!
Fără rețetă.
Ți-l dă un tip, sub un pod, și te pupă pe obraz.
„Ia unul când intri pe autostradă! Bine? Auzi?” Scuze!
Probabil ați luat din greșeală ketamină, dacă băgați coca. Da.
După o noapte de coca, mai bagi o liniuță și…
„Asta nu e cocaină.
Și, apropo, sunt gay?”
E jenant când te lași de ketamină.
Rămâi așa…
„Mi-e jenă. Umblam așa prin lume. Nasol.”
Am fost și la înmormântări așa. E de căcat, nu?
M-am dus așa la înmormântarea Arethei Fanklin.
Trăiesc cu asta pe conștiință.
Ea n-o să afle, dar, totuși, nu asta e ideea.
Dacă ar fi fost de față, cred că ar fi zis: „Alo!
Cine ești și ce cauți la înmormântarea mea?”
E jenant.
Eram așa de spart încât le-am zis rudelor ei:
„Am tot R-E-S-P-E-C-T-ul pentru ea.”
Da.
Am început să închiriez filme pe Apple. Mă piș pe Apple! Niște jeguri!
Sunt niște mafioți. Nesimțiții dracu'!
O firmă de o nesimțire maximă!
Am cumpărat ultimul model de telefon? Normal, dar… Mă piș pe ei!
Niște mafioți.
Cică: „Nu cumperi noul telefon? Bine.
Ghici a cui baterie rămâne la 43% pe veci? Suge-o!
O să trăiești în incertitudine zi de zi, amice.”
Ai cumpărat mașina mult-visată? Din economii?
Minunat! Ai altă mufă de încărcător. Da.
La fiecare sex oral, o să zici:
„Scuze, au schimbat încărcătorul. Îmi pare rău.
Da, știu. Apple! Știu.”
Niște javre!
Ați vrut să închiriați un film pe Apple, pe care cu 4,99 dolari îl cumpărai
și cu 3,99 îl închiriai?
Și zici: „Du-te, bă, dracu'!”
Pe bune? Mă obligați să cumpăr Jeepers Creepers 2?
Nesimțiții dracu'!
Nu știu, zău.
Mama trece prin criza vârstei mijlocii.
Da. Mă freacă rău la icre de la o vreme.
Da. Are 55 de ani.
N-a mai avut pe nimeni după moartea tatei.
Deci au trecut 23 de ani de când nu s-a mai… dat în bărci. Nu știu.
M-a sunat: „Vreau să-mi fac lifting facial.”
Am întrebat: „De ce? Nici nu-ți folosești fața.”
Aș înțelege dacă ai primi taguri pe net.
La ce-ți trebuie lifting? Să te uiți la Anatomia lui Grey?
„Îmi place mult Eric Dane.”
Da, mama nu iese la întâlniri, futu-i! Încerc s-o conving.
Zicea: „Tatăl tău a fost bărbatul meu.”
Și eu… Nu! Inițial te înduioșezi.
Dar au trecut 20 de ani de monogamie de-asta compulsivă.
M-am săturat! Trebuie să iasă în lume.
Da? Să-și facă cont pe Hinge sau pe Bumble, dracu'! Care o fi…
Ăla unde femeile aleg.
În fine. Fetele sunt dulci.
Cică: „Tare! Noi alegem cine ne ejaculează pe față.” În fine…
„Ce drăguț, nu?”
Trebuie să iasă în lume.
Altfel, toată energia aia dubioasă
care ar fi direcționată spre o sculă
ajunge la mine și la soră-mea, da?
Și e dubios ca dracu'.
Mă duc pe la mama, stăm de vorbă, luăm cina o oră.
Apoi zice: „Unde pleci?” Zic: „Acasă. Cum adică?”
Dacă nu cumva ne-o tragem sub duș, nu înțeleg…
Mi-am făcut datoria ca fiu.
Mai că-mi vine să i-o trag, doar ca să mă lase în pace.
Da. Așa să știți.
„Poate nu ești un fiu așa de bun cum crezi.”
Ba sunt cel mai bun fiu al secolului!
Dă-mi medalia!
Dacă i-o trag mamei de Ziua Recunoștinței, bunicul m-ar pupa pe frunte:
„Am auzit ce ai făcut pentru ea. Ești un fiu bun.
În sfârșit zâmbește și ea.”
Trebuie să iasă în lume. Încerc să-i găsesc un pretendent.
Cineva care să i-o tragă mamei. E greu.
Vrei s-o satisfacă, dar să fie și de treabă.
Iar asta e… pasăre rară.
Să i-o tragă doar în poziția misionarului,
dar să-i provoace două orgasme
și să-i dea telecomanda la Dancing with the Stars.
Așa să fie tipul. Unde e ăsta?
Mama e o partidă bună. La 55 de ani, e neatinsă de 23 de ani.
E nouă-nouță acolo.
Un iPhone recondiționat, da? Înțelegeți voi.
Se crapă ecranul. „Îmi iau unul nou?”
„Nu, trimite-l la dubioșii de la Insureon!”
Îl primești după trei săptămâni și se mișcă dubios,
dar își face treaba.
Așa e păsărica mamei, băi!
Are 55 de ani! Și n-a fost cu nimeni de 23.
E nouă-nouță acolo. Ca o mașină clasică.
Ca un Mustang din '68 cu 2.000 de mile reale la bord.
Interior original peste tot.
Te urci la volan și zici: „Unde dracu' a stat ascunsă?
Totul e neatins! Ce-i cu ea?”
Dealerul zice: „A fost a unui bătrân care a murit.
Fiul lui a ținut-o în garaj 23 de ani.
Dar trebuie să vă hotărâți rapid.
Am auzit că fiul se gândește s-o țină pentru el.”
„Îmi place cum se mișcă.
E neprețuită pentru mine.”
Mama și-a crescut singură copiii.
Dar toate mamele își cresc singure copiii, nu?
Știți că sunteți singure, da?
Mama era în permanență extenuată.
În retrospectivă, și excitată, se pare.
„Excitată și extenuată.”
Prin urmare, nu i-am împărtășit niciodată problemele mele,
căci n-avea timp de nimic.
Dacă îi povesteam, îmi sugera mereu aceeași soluție.
„Trage un pui de somn!” Indiferent de gravitatea situației.
Așa e mama. Nu recunoaște nimic.
Chiar dacă aș veni cu venele tăiate și cuțitul în mână,
țipând: „Nu mai vreau să fiu aici!”
Ar spune: „Ai dormit azi? Pari obosit.”
Așa e mama, înțelegeți?
Am avut o mare problemă la zece ani.
Mi s-a năzărit că sunt gay.
Mă înșelam, dar la zece ani așa credeam.
Eram nebun după Leonardo DiCaprio, eram îndrăgostit.
Și fetele îmi plăceau, dar sunt din Staten Island.
În 2002 nu erau fete mai sexy decât Leonardo în Staten Island.
Era bun cu spume! Doamne!
Și azi agață în virtutea felului în care arăta în 2002.
E cel mai tare. Sper să nu se însoare.
Face pescuit sportiv la mare artă.
Treaba lui! Sper să fiu invitat pe marele iaht din ceruri.
Cu Tobey Maguire și, câteodată, Emile Hirsch.
Toți, cu șepci cu Dodger, gagici tinere și burdihane.
I se rupe. Lui Leonardo DiCaprio i se rupe.
E șleampăt. Nici măcar nu e în formă.
Ce dracu', e gras, se transformă încet în Jack Nicholson.
I se rupe în paișpe.
Se plimbă pe iaht și se uită la gagici: „Auzi, să știi că mai fut.
Mai fut.
O dată la trei ani, fac un film magistral și ajung să fut.
Se topesc calotele polare.”
La zece ani, stăteam pe verandă, total gay, cu gândul la el.
Tocmai văzusem Titanic pe VHS-uri. „Scuipă-mi în gură, Jack!
Hai s-o încingem într-un Model T!”
Visul meu e să fiu Fabrizio.
Ăsta e visul meu, în realitate.
Fabrizio era prietenul bun al lui Leonardo, apoi a murit.
Ăsta e visul meu.
Țin minte că ședeam pe verandă
și mă întrebam cum să-i spun mamei că sunt gay.
Irlandeză catolică din Staten Island.
Nu mi-a zis că sunt evreu decât la 25 de ani,
și asta fiindcă aflasem deja.
Am făcut un test 23andMe sau Ancestry, în fine.
L-a făcut un amic și i-a ieșit că e neanderthalian.
Tot bătea câmpii cu neanderthalienii.
„Sunt neanderthalian, e cea mai rară…”
Eu ziceam: „Du-te dracu', tot fraier ai rămas, dobitocule!”
O ținea una și bună.
Am zis: „Gata, fac și eu testul. Oi fi și eu neanderthalian.”
Rezultatul: eram vreo 50% evreu.
Am sunat-o pe mama, fiindcă mă crescuse catolic…
Toată viața, cu de-astea. Înțelegeți?
Am zis: „Mamă, sunt evreu?” A zis: „Da.”
Cum era să-i spun că sunt gay?
Cum ședeam eu pe verandă, total gay, apare mama.
Trântește portiera.
Zice: „Ce ai pățit?” Zic: „Nimic.”
Apoi: „Serios, ce e?” O fi observat că par nițel cam gay.
Zic: „Cred că-s gay.” Ea: „Ești obosit?”
„Nu, doar… Nu cred că homosexualitatea trece cu somn.”
Vă dați seama, dacă gayi ar fi doar obosiți?
Elton John ar fi extenuat.
„De ce crezi că ești gay?” „De la Leonardo DiCaprio.”
Zice: „Atunci nu ești.” Zic: „Am afișe cu el în cameră.”
Titanic, chestia cu plaja.
Nu filmul Plaja, doar el pe o plajă.
Cu Tobey, înțelegeți?
Amândoi cu șepci cu Dodger.
Ea: „Nu ești gay.” Eu: „Ba da!”
Deja era prea complicat pentru mama.
I-a sărit țandăra.
Urlă: „Bine! Vrei să afli dacă ești gay, Peter?”
Mă gândeam: „Ce dracu' face circ deodată?”
„Veniți să-l vedeți pe fiul meu queer!” Eram…
Zic: „Calmează-te, aud vecinii! Încep să se adune.”
Zice: „Așa afli dacă ești gay. Te întreb ceva. Vrei să i-o sugi?”
Nu știam ce-i aia. Aveam zece ani. N-am zis nimic.
Zice: „Vrei să i-o sugi?” Eu tot făceam…
Nu știam ce-i aia.
Zice: „Dă-i nădragii jos, ia-i scula în mână
și bag-o în gură până se umflă!”
„Ce? Se umflă? Ce mama dracu' spui acolo?” La zece ani, aveam scula cât un năsturel.
Cocoșel cât un năsturel Ciudățel cocoșel
Se umflă? Ce mama dracu' spui acolo?
Zice: „Vrei să ți-o iei pe la spate? Să ți-o tragă Leonardo DiCaprio?
Să te uiți în spate și să-l vezi acolo, cum i se umflă scula în curul tău?”
Zic: „Încetează cu umflatul!”
Aveam zece ani. Era 2002.
Tot ce știam era că Houston Texan umflaseră un loc în NFL.
Atât! N-am auzit de scule umflate, mamă.
Ea zice: „Ți-o trage Leonardo pe la spate.
Se înfierbântă zdravăn și îți strivește mutra în pernă.
Zaci acolo 20 de secunde și, când ridici privirea,
Leonardo îți face cu mâna de la fereastră.
Ești derutat, fiindcă încă ți-o trage cineva în cur.
Când te uiți, e Tobey Maguire!
Asta vrei?”
Mă gândeam: „Mi se pare că ai nevoie de un pui de somn. Asta vrei tu, nu eu.”
Am zis doar: „Nu!”
Ea zice: „Nu ești gay.”
O să sune aiurea. Nu-mi place să lucrez cu Make-A-Wish.
Doar fiindcă-s copiii triști. Atât.
Apropo, nu mă invită des, ca să spun drept.
Nu mulți își doresc să mă vadă de pe patul de moarte.
De fapt, își doresc mai degrabă să mă vadă mort. Tocmai invers.
Există și o fundație.
Nu-mi place să mă duc fiindcă sunt triști. Atâta tot.
Cu atât mai puțin, spart pe ketamină.
Să ți se spună: „Copilul ăsta e bolnav.”
Și tu să zici: „Știu.
Și sunt convins că pot să-l vindec.
Ascultă-l pe Alan Watts și pune Ultimul dragon! Hai!”
Scuze!
Sunt triști. Atât.
M-au sunat de la Make-A-Wish: „Ai unul!”
Am zis: „Cam ciudat mod de a pune problema.” Nu?
Nu știu cum e corect, dar…
Nu: „Am prins unul! Bolnav, nu glumă! Unul bolnav rău.
Cu asta ne ocupăm.”
M-au sunat: „E Kevin. Are cancer terminal.”
„Ce trist! Îmi pare rău.”
„Ultima lui dorință e să te vadă.” Zic: „E cancer cerebral?”
Aranjam întâlnirea. „Vrei să te duci?”
„Da. Tocmai am bușit o casă. Mi-ar prinde bine în presă.”
În apărarea mea, să știți că mi-a tăiat fața casa aia. A dracu'…
Asta n-au scris în articol.
Eram neliniștit, știind că nu sunt preferatul Make-A-Wish.
Dacă s-ar face un joc video,
n-aș fi printre personajele cu care să joci.
„Pete Davidson!” Înțelegeți?
N-aș fi eu. Știți cine se pricepe? Johnny Depp.
Johnny Depp vine costumat în Jack Sparrow.
„Salutare, copii!”
Copiii râd, asistentele medicale se udă.
E genial. Toate sunt leoarcă.
El se pricepe.
Sau John Cena, luptătorul. E uluitor.
Cred că e primul în top, fie binecuvântat!
Vine cu centura lui de campion.
Mare luptător. „Ce faci, băiete? Cum îți merge, campionule?”
Copiii fac… Înțelegeți?
El zice: „Vrei să-mi ții centura?”
Mă uit și zic: „Eu n-am centură. Ce mă fac? Sunt praf.”
Îi dau telefonul, să se uite la poze?
„Vrei să vezi niște gagici mișto?
Da, frate. Asta e mișto.
E doctorița ta, de fapt.” În fine…
Așa că eram neliniștit. Voiam să mă prezint bine.
Să-l dau gata.
Pe tipul de la fundație, nu pe… Aia ar fi mai ușor.
N-ar fi mișto? Să te omoare vedeta preferată.
„A fost minunat. Da.” Zbang!
Mă gândeam: „Care e centura mea?”
Voiam să fac furori.
Era mare lucru. Voiam să mă prezint bine.
Mi-am zis: „Bun, hai să mă gândesc!”
Copilul urma să moară, da?
Nu-s nesimțit. Cu asta se ocupă Make-A-Wish.
Atâta tot.
Altfel ce-ai căuta cu un copil trei ore?
Ar fi dubios. Ai fi pedofil, drept să spun.
Ironia e că pentru un pedofil ar fi dorința lui împlinită.
Să o ardă cu unul pe moarte, slăbit.
Da, mi se rupe. Am fost molestat, așa că am voie să zic.
Mi se rupe în paișpe. Na!
N-o spun ca să mă dau mare.
Nu scriu pe net,
nu-mi place să dau interviuri, să spun: „Ei bine, de fapt…”
Îmi ziceam: „Copilul o să moară, orice aș face.”
Dar aș putea să-i spun toate secretele mele.
Nu? Am o grămadă de secrete.
Nu umblu cu vorba, fiindcă-s de modă veche.
Țin în mine și sper că te bate Dumnezeu.
Ăsta-s eu.
Am multe secrete.
Nu le pot spune prietenilor sau psihologului.
N-am încredere în ei.
Aș băga mâna-n foc că unul lucrează cu Daily Mail.
Dar copilului puteam să-i spun. El nu pleca nicăieri.
Era ceva cert. Puține lucruri sunt certe în viață.
E plăcut, de fapt.
Zis și făcut.
Am stat cu el trei ore și am turnat tot.
I-am spus tot. „Ăsta e de treabă, ăsta nu e.
Ăsta e cu Illuminati, ăsta își dă drumul doar dacă îl arzi.”
Unul dintre ei sunt eu și nu vă spun care.
Ne-am distrat de minune. Era tare fericit. La fel și eu.
M-am simțit grozav de ușurat.
M-am confesat. Mi se luase o piatră de pe inimă.
A fost superb. M-a îmbrățișat. A zis: „Ce m-am distrat! Ne mai vedem.”
Am zis: „Păi, știu și eu…
Mergi cu Domnul, mititelule!”
Mișto, nu?
Am băgat-o pe aia: „Mergi cu Domnul!” De câte ori ai ocazia?
În drum spre casă, mă gândeam: „Mergi cu Domnul, coaie! Mișto!
Ca Magnum, detectiv particular. Beton!”
M-am simțit minunat. A trecut o săptămână.
Am intrat pe site-ul Make-A-Wish. Puștiul încă trăia.
Am început să mă neliniștesc.
Nu știu pe cine cunoaște puștiul.
Am sunat la fundație, să mă interesez de el.
Să nu mă trezesc cu vreun miracol.
Eu m-am ținut de cuvânt!
Mi-ați promis că moare!
M-am săturat de mincinoși!
Am sunat la mincinoșii de la fundație. „Băi, mincinoșii dracului!”
Ei: „Cine e?” Eu: „Pete Davidson.”
„Kevin tocmai ne spunea ce bine s-a simțit cu tine.”
Zic: „Da, și eu.”
Ei: „A zis că v-ați confesat.” Eu: „Nu mai spune!”
„Jur pe roșu” e fix pixu' pentru Kevin.
Întreb: „Cum se simte?” „Păi, nu e bine, dar mai sunt speranțe.”
Zic: „Da? Cât de mari ar fi speranțele astea?”
Fiindcă, dacă nu-l mierlește cancerul, îl mierlesc eu. Știe prea multe.
„Mulțumim pentru grijă.”
Eu zic: „Da, sunt foarte îngrijorat. Să mă anunțați când se întâmplă!”
Au zis: „Bine.” Închid telefonul.
Săptămâna următoare, intram în panică.
Eram cu ochii la telefon.
Apoi, în sfârșit! Da.
M-au sunat. Și da.
Mi s-a împlinit dorința.
Gata gluma! A murit. Punct.
Nu există final fericit.
In fine, e fericit în sensul că așa ne fusese vorba.
În programele speciale ale lui Chappelle, am observat…
Da, e beton.
Am observat că, dacă are succes și se simte bine, face…
M-a cam durut, sincer.
Chapelle are picioare zdravene, cred.
Mi-ar plăcea să am și eu o fază când am succes la scenă.
Ca asta.
Poate, când îmi merge bine, să fac așa…
„Dorință împlinită.”
Sau poate țin alune în buzunare
și, după o poantă, fac…
A fost un an foarte trist.
Mi-am pierdut hărțuitoarea.
Mi se pare trist.
Nu știi ce aveai până nu pierzi.
Ne-am cunoscut în fața casei mele.
E ciudat când te urmărește cineva. Ai creierul scindat.
Prima dată, îți zici: „Doamne, ce dubios și înfricoșător!”
Dar cealaltă parte a creierului zice: „Înseamnă că-mi merge bine.”
Apoi vezi mai bine cine te hărțuiește și zici: „Sau nu așa de bine.”
Când am cunoscut-o, era în fața casei
și purta un tricou cu chipul meu.
Nici nu era o poză măgulitoare.
Era pixelată și deformată. Aveam ochii vraiște.
Era de coșmar. Era așa de… Era jignitoare. Era oribilă.
Îmi venea să-i spun:
„Dacă vrei să faci asta,
poftim cinci poze cu mine care îmi plac, da?”
În fine, parchez mașina și ea era acolo.
Era hărțuitoare, deci…
Nu era sexy. Da?
Așa îți imaginezi o hărțuitoare.
Dacă ar fi sexy,
n-ar fi hărțuitoare, ar fi iubita mea.
Adică… Da. „Cât de mult mă iubești? Lasă, vedem noi! Treci încoace!”
Așa. Eram în fața casei.
Când parcam, ea era acolo.
Nu dețin armă. Dar ea nu știa.
Urmăream asiduu Lege și ordine.
Când se apropie de o infractor, coboară din mașină cu arma la vedere
și de obicei o poartă așa în haină,
ca să se vadă că sunt înarmați fără să alarmeze lumea.
Eu nu aveam armă, dar ea nu știa, nu?
M-am prefăcut că am armă,
cu degetele în buzunar, așa.
Și m-am îndreptat spre ea.
O priveam așa.
Ea cam zâmbea.
Era cam… Mă întrebam: „De ce zâmbește?”
Și îmi dau seama: „Crede că am erecție.” Da, bine.
Asta era dorința ei împlinită. Era…
Atunci am zis, efectiv: „Nu e erecție, sunt degete în formă de armă!”
Ceea ce e și mai rău. Mai bine aveam erecție și gata, sincer.
Acum picam de fraier în fața propriei hărțuitoare.
Acum era în avantaj. Eu o deranjam dubios.
Am zis: „Ce cauți aici?”
Nu știam unde să mă uit. Eram pe tricoul ei, vraiște. Iar ea…
Mă cam temeam de discuție, eram cam derutat.
Am zis: „Ce cauți aici?” Ea a spus doar: „Te iubesc!”
Am zis: „Foarte drăguț, dar nu ai ce căuta aici.”
Ea: „De ce?”
Am zis: „Nu știu, n-am ajuns până acolo, sincer.”
De obicei, zici: „Cară-te!” Și ei: „Scuze!”
Nu mă așteptam la interpelare.
Am zis: „Nu știu, nu ai ce căuta și gata.”
Ea, de colo: „De ce?”
Am rămas… Nu știam cum să abordez.
Încercam să găsesc o replică. Pe urmă m-am gândit la situație.
Tipa părea cam sărită de pe fix.
Înțelegeți? Și eu sunt nebun.
Între noi, nebunii, ne dăm seama.
E clar sărită de pe fix. Adică e…
Unu la mână: tricoul.
Înțelegeți?
Și mă urmărea pe mine. Înțelegeți? Adică…
Îmi era un pic milă.
Mi-am zis să fiu amabil și să gestionez cu grijă situația.
Așa că i-am spus. Am zis…
Am luat-o ca la grădiniță.
Am zis: „Ascultă, nu poți să stai aici
fiindcă aici fac eu caca.”
După ce am spus asta, i-a străfulgerat o sclipire în ochi,
de parcă era din orășelul Whoville…
Zice: „Poftim?” Zic: „Da, aici fac eu caca.”
A exclamat…
„Nu ți-aș recomanda să fii aici când fac asta.”
Zice: „Nu!”
M-am simțit puțin stânjenit. „De ce? Ai vrea tu norocul ăsta!
Ai vrea tu să fii aici când fac caca.”
A zis: „Poftim?” „Nimic, lasă! Da, nu mai veni aici!
Poate fac caca, și e scârbos.
Și am boala Chron, așa că s-ar putea să fie haos.”
A zis: „Bine. Scuze! Nu mai vin niciodată.”
Și a plecat. Am crezut că am rezolvat problema.
Nu. A fost doar prima întâlnire. Da?
E poveste lungă, țineți-vă bine! Și chiar am boala Chron.
Am dezvăluit că o am pe la 19, 20 de ani.
Aveam simptome urâte.
Acum e în regulă în 90% din timp.
Dar…
E ciudat, nu-mi place să vorbesc despre asta,
fiindcă am tratament bun, lucrurile merg bine,
așa că mi-e bine.
Dar am adus vorba fiindcă…
E scârbos, dar trebuie să spun
fiindcă vin oameni la mine când ies prin oraș
și încearcă să fraternizeze pe tema bolii Chron.
Și e pur și simplu…
Nici măcar nu mă abordează la toaletă.
Pur și simplu, la coadă la magazin, vine cineva la mine și zice: „Salut!
Și eu.”
Eu zic: „Poftim?” El, de colo: „Da.
Și eu fac caca mult. Sunt Phil.”
Îmi vine să… Dă-o dracu'!
Nu mă lasă inima să spun: „N-am simptomele tale.”
Sunt un Magic Johnson al bolii Chron.
Așa. Deci…
Plec din oraș.
Mama și buna ei cunoștință de 79 de ani, Terry,
au grijă de casa mea.
Terry e tipă.
După un spectacol, mama mi-a spus că trebuie să precizez.
A zis: „Terry e și nume de bărbat. Ne e drag de Terry.
Dacă se află și lumea începe să…
Nu vrem să se creadă că e bărbat, așa că precizează că e femeie!”
Am zis: „Măi, mamă!
I se rupe lumii
de tine și de Terry.”
Așadar, mama și prietena ei, Terry, care are 79 de ani,
aveau grijă…
Acum o să fie brici poanta!
Aveau grijă de casa mea. Mama e ruptă de realitate.
E o femeie foarte deșteaptă, dar…
E dintre mamele care zic mereu: „Serios? Nu se poate!”
Nu crede nimic în ruptul capului.
I-am zis: „Cineva știe unde locuim. Ar putea veni să-ți facă rău.”
Ea, de colo: „Nu, pe tine te caută.
Mie n-o să-mi facă niciun rău.”
Zic: „Bine, dar vrei să-mi faci pe plac? Mă sperie.”
Am zis: „Am o hărțuitoare
și vreau să fii conștientă de asta, în caz că vine.”
Zice: „Bine. Cum arată?”
Zic: „O să te prinzi, crede-mă! E inconfundabilă.” Bun.
Plec din oraș.
Revine hărțuitoarea și sună la ușă.
Răspunde mama: „Cine ești?”
Așa vorbește mama, apropo.
Ca un personaj din Hubie Halloween, al lui Sandler.
„Ce mai faci?”
Așa, imaginați-vă cum ar fi în pat.
Probabil ar spune: „Vai, mulțumesc!”
E de atâta timp pe tușă, că nu știe ce… „Mulțumesc, domnule!”
Așa, și mama zice: „Cine ești?”
Hărțuitoarea: „Prietena lui Pete.” Mama, desigur, zice: „Intră!”
Hărțuitoarea se uită la Anatomia lui Grey cu mama și cu Terry, timp de trei ore.
Trec trei ore până se gândește mama:
„Ar trebui să-l sun pe Peter. Poate vine să stea cu prietena lui.”
Mă sună și zice: „Unde ești?”
Zic: „La Londra.”
Zice: „Bine. A venit prietena ta.”
Zic: „E sexy?”
Și mama face…
Urlu: „Ești atacată!
Fugi dracu', salvează-te!”
Zic: „Du-te în garaj și sună la poliție!
Dar nu te da de gol!”
Sper să nu pățiți așa ceva niciodată,
dar am auzit-o la telefon pe mama în acțiune.
Foarte comic pentru mine.
Mama tot insistă s-o includ în poante.
Am zis: „Bine. Dacă ajungi la garaj.”
Dacă ajungi până la garaj,
te primesc la o probă.
Se duce. Zic: „Sună-l pe tovarășul meu!”
Aveți așa un tovarăș? Un amic vechi de zece ani.
Ați băgat droguri aproape zilnic, apoi nu v-ați văzut trei luni
și, când apare iar, e polițist.
Zici: „Tasty?” Zice: „Acum sunt agentul Tasty.”
Înțelegeți?
Să-mi schimbi numele în telefon! „Agentul Tasty.”
Așa. Vine Tasty.
Acum vorbeam pe difuzor cu Tasty, mama și hărțuitoarea.
Femeia Terry fugise, da?
Tasty zice: „Am prins-o. Ce să fac?”
Zic: „Tu ești polițist.” El zice: „I-am pus cătușe.”
Zic: „Foarte bine. Asta e bine.”
Zice: „Are un cadou.”
Zic: „Bine. Deschide-l.”
El: „Poftim?” Eu: „Deschide-l!” El: „De ce?” Eu: „E cadou.”
Cum adică?
Tipa mă urmărește. Probabil mă cunoaște bine.
O fi un cadou potrivit.
Am primit multe cadouri de rahat. Poate…
Zice: „Frate, poate e o bombă!” Zic: „Nu se pricepe la bombe.
Nici tricouri nu știe să facă. Crezi că o să…
Că o să asambleze o bombă?”
Zice: „Bine.”
Eram pe difuzor. Și aud…
Și tovarășul meu face…
„Nu!
Frate!
E alarmant!”
Rar spune Tasty așa ceva. Nu îi mai ieșise un cuvânt cu trei silabe.
Zic: „Ce e?”
Zice: Frate, sunt 20 de chiloți murdari.”
Muie! Pentru voi n-a făcut nimeni asta.
Nu vorbiți așa despre gagică-mea! Doar eu am voie.
Ați vrea să vă dea gagicile voastre 20 de parașute pătate.
Da. Denotă atenție, în puii mei!
Am sunat-o pe gagică-mea: „Pune-te la punct!
Nici n-ai cunoscut-o pe Terry!”
Douăzeci de chiloți? Da, e scârbos, dar denotă atenție.
Un chilot e scârbos.
Un chilot e un asasinat. E insultător.
„Na căcatul meu!” Înțelegeți?
Dar 20 de chiloți e crimă pasională.
Da, e o nebunie, dar așa e și iubirea.
Am boala Chron. Poate voia să comunice printr-un cod fecal ciudat.
Ce știu eu? E dusă cu pluta!
Douăzeci de chiloți? Câtă atenție!
Așa ceva cere timp.
Nu mânjești cu rahat 20 de chiloți într-o singură zi.
Chiar dacă ai diaree, la al unsprezecelea se cam diluează.
Prefer să cred că era unul pe zi. O declarație pe seară.
Îmi place gândul ăsta.
Să-mi imaginez.
Vine acasă după o zi grea
în care s-a îndopat cu prostii la un computer Acer.
Dă fuga la etaj.
Începe să se dezbrace.
În fața peretelui dedicat lui Pete.
Plin de afișe cu mine. Dar nu știe să facă afișe așa că-s…
vraiște.
Pune o piesă sexy. Sexy pentru ea.
Deci „Mambo No. 5” sau altă tâmpenie.
Începe ritualul, aprinde o lumânare,
o stinge cu o bășină.
Începe treaba.
Mă privește de jos.
Eu o privesc cumva.
Și se proțăpește.
Unu, doi, trei, patru, cinci
…gin și suc Dar nu prea vreau…
Freacă bine între degete, să fie…
Pe urmă aruncă drept la țintă. Fix în cutiuța pentru mine.
Și face…
„Mai am 19 până să-i fac surpriza maro lui Petey!”
E fantezia mea și-mi fac laba pe ea dacă vreau eu!
Tasty zice: „Ce să fac?”
Zic: „Fă-i vânt! Și păstrează un chilot!” Scuze!
A trebuit să cer ordin de protecție, deci să merg în instanță.
Să le spun unor funcționari oficiali că mă tem de tipă.
Mă pregăteam să intru în sala de judecată când se întoarce Tasty la mine.
Zice: „Am vorbit cu iubita ta.” Zic:„Du-te dracu'!”
Înțelegeți? „Ce a zis?”
El zice: „Că n-o să poată veni azi.
O să asiste pe iPad.”
Zic: „Ce puii mei? Cum adică nu vine?”
Mă hărțuiește. E datoria ei să vină.
Cum nu vine?
Ce, vrea să mă facă cu capul?
Fiindcă îi iese.
Eram cam întristat.
Înțelegeți? Surpriza cu rahatul fusese plină de atenție.
Deși scârboasă.
Așa că așteptam revederea, cumva.
Nu mă aranjasem, să arăt sexy, dar îmi alesesem ținuta.
Da, ce naiba? Înțelegeți?
O ținută care să spună: „Auzi?
Nu te resemna!” Da?
„Unele cauze merită să lupți.”
Ordin de protecție, ete fleoșc!
Zic: „Ce s-a întâmplat, Tasty? Ce-i cu gagica?”
Zice: „Frate, au declarat-o inaptă pentru judecată.”
Au declarat-o inaptă pentru judecată.
Adică au văzut-o niște medici
și niște reprezentanți ai legii
și au zis: „Nu.”
M-am simțit jignit.
E cam dubios și cam jenant pentru mine, nu credeți?
„Declarată inaptă”?
Nu cred că înțelegeți nebunia situației. Să vă dau un context!
Jeffrey Dahmer
a fost declarat apt
pentru judecată.
Unul care a ucis și a mâncat persoane gay.
Dacă mă place și pe mine o gagică, la balamuc cu ea!
Pe bune? Să mor eu! E absurd!
Omorâtul și mâncatul de gay nu-i totuna cu chiloții maro!
Pentru prima oară în viață, am zis: „Votez!
Sistemul e corupt.”
Tasty zice: „Încă ceva. Tipa a zis că ați comunicat.”
Zic: „Frate, jur…”
El zice: „Telepatic.” M-am liniștit.
Nu-mi găsiseră telefonul prepay.
Zice: „Telepatic.
A zis că tu i-ai spus să vină, cu puterea minții.”
Zic: „Aoleu, ce bazaconie!”
Apoi m-a lăsat singur și un pic cam trist,
în ținuta mea mișto.
Am avut o clipă de sinceritate și am făcut…
„Alo?
Îmi lipsești.
Era vorba că nu spui nimănui că putem comunica așa.
Și era vorba că le omori pe Terry și pe mama,
ca să luăm noi casa.
Am chiloțelul tău în buzunar.
În pungă etanșă, să se păstreze duhoarea.”
În fine, mă prezint la proces și-l câștig. Ceea ce e drăguț. În viață nu câștig.
Judecătorul îmi zice: „Îndeplinește condițiile de încarcerare.”
Zic: „Ce?” Zice: „O trimitem la închisoare?”
Zic: „Nu. Doar să n-o mai văd pe peluza mea.”
Ca în Gran Torino. „Pleacă de pe peluza mea!”
Fără mare tevatură. Doar un ordin de protecție.
Dar să aibă voie la balcon, să poată plăti.
Înțelegeți? La spectacole.
Zice: „Nu vrei s-o arestăm? E un gest foarte nobil.”
Zic: „Vă mulțumesc, domnule.”
Și zice: „Atunci executăm planul B.”
Și trântește ciocănelul. Toată lumea…
Zic: „Stai așa, care e planul B?”
Zice: „Un fleac, o condamnăm la șase luni într-un centru de recuperare mintală.”
Zic: „Poftim? E periculos.
Fix acolo aș da de ea.”
Mai bine o trimiteți la Dave & Buster, că e totuna.
La mine, recuperarea e ca barul din Cheers. Acolo mă știu toți.
Trece o lună. Aveam ordin de protecție.
Am avut revelația abia când am ajuns acasă
și nu era nimeni.
Am realizat.
Depănam amintiri cu mama. Zic: „Ții minte când era acolo?
Ții minte?
Mai știi, de Crăciun, când a trimis fursecuri
și i-am dat doamnei Terry mai întâi,
să ne asigurăm?”
Începuse să-mi lipsească tipa.
Din când în când, încercam: „Alo? Unde ești?”
Și nu primea semnalele mele.
Așa că am început s-o urmăresc dintr-un cont fals de Instagram.
Am găsit-o.
Îi merge bine.
E mai bine așa, se pare.
Mă uitam pe Instagram.
Tipa urmărea vedete. Nu te lași de asta așa, brusc.
Te legi de altcineva, presupun.
Mă uitam pe contul ei
și am descoperit că acum e fan Jack Harlow.
Îmi place Jack, dar m-am simțit lezat.
Mi-a tras-o la coaie.
Mi-am zis: „Dacă ajungi fan Matt Riffe, mă omor.”
Zău!
Cum mă uitam eu, am dat de un clip
cu ea în fața casei lui Jack Harlow, da?
A ieșit Jack Harlow, iar ea…
O vedeam. Am mărit imaginea. Purta un tricou cu Jack Harlow.
Cred că prinsese șpilul, fiindcă arăta bine în poză.
Am făcut…
„Pe mine doar a exersat.”
Iese Jack, iar ea zice: „Te iubesc, Jack!” Iar eu…
Mai rău, Jack zice: „Și eu te iubesc.” I-a zis pe nume.
Eu fac… „Pun pariu că a dat-o gata cu asta.”
Eu o botezasem „Chestia”.
Nu știam.
Îmi venea să vomit uitându-mă.
Jack voia să urce în mașină, când ea zice: „Stai, am un cadou pentru tine!”
Eu: „Doamne sfinte!”
M-am… Parcă urma să văd cum pe iubita mea o fute bunul meu prieten.
Așa eram… „Nu!”
Scormonește prin rucsac.
Tot mai adânc. Îmi ziceam: „Nu! Dumnezeule! Ce are acolo?”
Și scoate un plic.
I-l dă lui Jack: „L-am făcut pentru tine.” El zice: „Mulțumesc.”
Îl vâră în haină și pleacă.
Gata clipul. Mă deconectez.
Și încep să zâmbesc în sinea mea.
Doar un plic, deci?
Nu poți să îndeși 20 de chiloți maro
într-un plic!
Câteva precizări legale.
De fapt, nu mi-a trimis 20 de chiloți.
Mi-a trimis doi. Dar puțeau ca 20, da?
Nici nu s-a reprofilat pe Jack Harlow.
Am inventat eu, ca să râdem.
Trei, și cel mai important, am futut-o de-am rupt-o.
Glumesc. I-am dat doar limbi. Atât.
M-am panicat fiindcă mi se aflase adresa.
Așa că am cumpărat… M-am mutat în pădure.
E grozav.
De mult îmi căutam casă,
iar agenta mea imobiliară mă ura, fiindcă…
Inițial s-a bucurat. „Ești primul meu client dintre…”
Eu am zis: „Da, bine.”
Înțelegeți voi.
Dar s-a enervat, fiindcă am văzut… Nu glumesc, vreo 200 de case.
Și am vrut-o pe fiecare. Cochetam cu toate. Ziceam: „Gata, asta e!”
Și pe urmă… Mă entuziasmam.
Mă ura fiindcă nu mă mai hotăram.
O înțelegeam, dar mă entuziasmam la fiecare casă
fiindcă eu am crescut la bloc.
Așa că fiecare casă mi se părea demențială.
„Doamne, curte! Ce puii mei?
Piscină supraterană. Cum înălțat-o? Doamne!
O fi o casă proiectată de Frank Lloyd Wright.”
Mă îmbătam cu cuvinte de care nu mai auzisem.
Ea zicea: „Aici ar putea fi un vestibul.” Ziceam: „Da, să dea dracu'! Da!”
„Vestibul.” Da?
Apoi a apărut o casă
la care am zis: „Gata, pe asta o iau.”
Eram convins că o s-o iau, da?
M-am dus cu tovarășii și cu agenta, care era total epuizată,
fiindcă nu credea că o să aleg vreo casă.
Am zis: „Îmi place mult.”
Nu mai rămăsese de văzut decât dormitorul stăpânilor, matrimonial.
Acum i se spune „principal”.
În momentul ăla, nu știam că acum i se spune „principal”.
Îi ziceam „al stăpânilor”.
Nu știam nici că i se spunea așa din vremea sclaviei. Nu știam.
Credeam că i se spune așa fiindcă, în viață,
când îți cumperi casă, devii stăpânul ei.
Vin oameni în vizită: „Frumoasă casă.” Tu zici: „Da, sunt stăpânul ei.”
Nu prea mă gândesc la sclavie când sunt într-o casă. Atâta tot.
Nu zic: „Care e camera sclavilor?”
Sau: „Arată-mi camera sclavilor!”
Îmi plăcea enorm casa. Eram chitit să o cumpăr.
M-am decis…
Căutasem îndelung.
Am zis să fac o poantă pentru agentă. S-o fac să râdă.
Era un cuier în living.
L-am apucat și am strigat:
„Arată-mi dormitorul stăpânului!”
Știu.
Agenta mea, care, apropo, e de culoare…
a rămas fără grai.
Părea că ar vrea să-mi spună ceva,
probabil să încetez.
Dar eu eram pe val.
Și de câte ori încerca…
Urlam: „Nu-l întrerupe pe stăpân!
Arată-mi dormitorul stăpânului!
Camera cea mai mare dintre toate, căci eu sunt regele.”
Tovarășii mei se tăvăleau de râs, fiindcă sunt rasiști. Se distrau la greu.
În sfârșit, tipa înhață cuierul și țipă: „Încetează!”
Zice: „Încetează! Se cheamă «dormitor principal».
Nu «al stăpânului». Din cauza sclaviei.
E foarte important acum.”
Am zis: „Da?”
Tovarășii mei au început să se adune de pe jos. Gen…
Înțelegeți voi.
Apoi tipa mi-a dat cuierul.
S-a lăsat o tăcere stânjenitoare.
Nu știam ce să fac, dar pe urmă m-am gândit
că, dacă am învățat ceva în 15 ani de comedie,
e să mergi până la capăt.
Cu poanta, da.
Mai ales când nu prinde.
Și asta am făcut.
Am urlat: „Nu m-ai lăsat să termin!
Toți suntem stăpâni ai camerelor noastre.
E o figură de stil.
Abolirea sclaviei ar fi fost primul meu decret.
În urma unei analize amănunțite, voi lua această casă!
Dar semnezi acordul de confidențialitate.
În vestibulul principal, eventual.”
Locuiesc în pădure, deci.
Mama și-a făcut un cont fals de Twitter
ca să mă apere de troli.
Mereu faci așa când nu e mama ta, nu?
Când e mama altcuiva, faci așa.
Când e mama ta, zici: „Du-te dracu'!”
Ca să mă apere, și-a făcut un cont fals pe Twitter
acum vreo doi ani.
Numele de utilizator era JohnSmith1355.
Foarte ingenios. Nu e numele ei.
Dar e mamă și nu le are cu Twitter.
O fi fost numele de utilizator JohnSmith1355,
dar numele profilului era Amy Davidson.
Colac peste pupăză: și în poza de profil era tot Amy Davidson.
Într-o seară, citeam mesaje agresive cât mă masturbam ca să mă călesc.
Derulam prin feed și văd că același cont mă apăra în stânga și-n dreapta.
Pe vremuri, când aveai Twitter în Safari,
nu vedeai numele sau poza, doar numele de utilizator.
Citeam postările și oamenii erau foarte răutăcioși.
Dar JoeSmith1355 mă apăra peste tot.
JoeSmith1355 scria numai lucruri frumoase despre mine.
Ajunsesem să spun: „Uite, de-asta fac ce fac.
Îți mulțumesc, JoeSmith1355.”
Înțelegeți?
Tot citind postări, am dat de una cu atâtea detalii,
încât am zis cu voce tare: „Asta e mama.”
Ceea ce e dubios de spus când îți faci laba.
Mai trebuie și să finalizezi pe urmă. „După asta o sun.”
Am știut imediat. Suna așa.
Postarea agresivă era: „Pete Davidson e gay.”
JoeSmith1355 scrisese:
„De fapt, nu este.
Poate a crezut că e, în copilărie,
din cauza lui Leonardo DiCaprio.
Trage un pui de somn, nesuferitule!”
Am sunat-o pe mama.
Zic: „Joe Smith?
1355?
Ea zice: „Ce m-a dat de gol?”
Zic: „Numele și poza de profil sunt ale tale.”
Zice: „Aoleu! Terry!”
Adică mama și-a făcut cont pe Twitter
cu prietena ei de 79 de ani, femeia Terry,
iar Terry a avut cuvântul decisiv.
Vă mulțumesc mult! A fost haios.
Noapte bună! Bun!
Subtitrarea: Liana Oprea