Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mina damer och herrar,
en stor applåd för Pete Davidson!
Jag fyllde 30 i veckan.
Det är över nu.
Jag var tvungen att sluta med tunga droger.
Man kan inte vara missbrukare i 30-årsåldern.
Jag är inte den som bara drar en lina kola.
"Nu var jag riktigt busig!"
Eller den som dricker två bärs och tror att jag ska få diarré.
Nej, fan heller…
I 20-årsåldern har man en ursäkt att ta droger.
"Jag hittar mig själv." Gulligt, va?
Snorta från polarens iPad? Är det inte bedårande?
Man kan säga saker som: "Jag är en söt delfin."
Grabbarna låter så här…
Sen får en polare barn, och man tänker:
"Jag måste vara missbrukare. Jag behöver nog hjälp."
De senaste åren har jag gått på den magiska drogen ketamin.
Det har varit helt otroligt.
Jag fick några riktigt bra idéer.
Som det italienska sömnpillret Melatone.
Nej, förlåt.
Så dumt.
Man somnar på en gång med Melatone.
Förlåt.
Ett piller man får under en bro av en snubbe som pussar en på kinden.
"Ta ett när du når motorvägen."
För er som inte vet vad ketamin är har ni nog fått i er det om ni tar kola.
Man kan ha tagit kola hela kvällen, och så snortar man lite till…
"Det här är inte kokain.
Förresten, är jag bög?"
Man skäms när ketaminet slutar verka.
"Pinsamt! Jag var påtänd bland folk. Det är inte bra."
Jag har varit påtänd på begravningar. Sjukt, va?
Bland annat på Aretha Franklins begravning.
Det måste jag leva med.
Hon får aldrig veta nåt, men det är inte poängen.
Om hon var där skulle hon ha sagt:
"Vem är du och vad fan gör du på min begravning?"
Jag var så hög att jag sa så här till hennes familj:
"Jag är här för att visa min R-E-S-P-E-C-T."
Japp.
Jag har hyrt filmer från Apple.
Fy fan för dem och deras hyrtjänst! De är rena rama maffian, de jävlarna.
Ett riktigt skitföretag.
Om jag köpte deras nya mobil? Självklart, men fan ta dem!
De är som maffian.
"Tänker du inte köpa vår nya mobil?
Då får du klara dig med 43 procent för all framtid.
Du vet aldrig hur dagen kommer att bli.
Har du sparat ihop pengar och köpt din drömbil?"
De har bytt ladduttag.
Varenda gång man får en avsugning hädanefter…
"Sorry, men de har bytt laddare.
Ja, jag vet. Apple, du vet."
Skurkar!
Har ni sett att en film på Apple kan kosta 4,99 dollar att köpa,
men 3,99 att hyra?
"Fy fan, för er!
Ska ni tvinga mig att äga Jeepers Creepers 2?
Era jävla svin!"
Vad vet jag?
Mamma har sin medelålderskris.
Hon är verkligen på mig just nu.
Hon är 55 och har inte varit med nån sen pappa dog.
Det måste väl ha gått 23 år sen hon särade på benen antar jag.
Hon ringde och sa: "Jag vill göra ett ansiktslyft."
"Varför då? Du använder inte ens ansiktet."
Det vore förståeligt om hon hade sex,
men behöver man ett ansiktslyft för att titta på Grey's Anatomy?
"Jag älskar Eric Dane."
Morsan vägrar att dejta. Jag försöker att övertala henne.
"Din pappa var min make."
-Åh… -Först tänker man så.
Men det har gått 20 år med sån Nicholas Sparks-skit.
Jag är trött på det. Hon måste börja dejta.
Hon måste skaffa Hinge eller Bumble.
I vilken app det nu är tjejerna som styr.
De är så söta.
"Det är riktigt bra! Vi får välja vem som sprutar oss i ansiktet." Hur som…
"Är inte det bra?"
Hon måste börja dejta.
All hennes märkliga energi,
den som ska läggas på en kuk,
den går ut över mig och syrran.
Det är helt sjukt konstigt.
Jag äter middag hemma hos mamma, och efteråt:
"Vart ska du?" "Hem. Vad menar du?"
Om vi inte ska knulla i duschen,
så har jag fullgjort min plikt som son.
Jag skulle nästan kunna knulla henne för att slippa tjatet. Ja, där hör ni.
"Du är kanske inte en så bra son som du tror."
Jag är för fan århundradets son! Var är mitt pris?
Morfar skulle pussa mig på pannan om jag satte på morsan:
"Jag hörde att du ställde upp för morsan. Du är en bra son. Nu ler hon äntligen."
Det är svårt att hitta en karl lämpad att knulla min mamma.
Knullet ska vara bra, och han en bra kille.
Det är sällsynt.
Han ska vara den typen som kör missionären men får henne att komma två gånger.
Efteråt ska han säga: "Let's Dance går på tv nu."
Var hittar man en sån typ?
Mamma är ett kap. Hon har inte varit med nån på 23 år.
Hon är splitterny där nere.
Som en rekonditionerad mobil. Skärmen spricker. "Ska jag köpa en ny?"
"Nej, skicka den till ett skumt företag i stället."
När man får tillbaka den är det nåt märkligt med den,
men den funkar.
Så är det med mammas fitta.
Hon har inte varit med nån på 23 år.
Hon är som ny där nere, som en veteranbil.
Som en Mustang från -68 som gått 320 mil. Originalinredningen är kvar.
Hos bilhandlaren undrar man: "Var fan har den här gömt sig?
Det är som nytt här inne! Vad är grejen?"
"Den har tillhört en gubbe som dog.
Hans son förvarade den i garaget i 23 år.
Fundera inte för länge. Sonen överväger att behålla den."
"Jag gillar hur den känns att köra.
Jag kan inte sätta ett pris på den."
Mamma var ensamstående.
Det är i och för sig alla mammor.
Det vet ni, va?
Mamma var alltid trött.
Kåt också, har jag förstått i efterhand.
Kåt och trött.
Jag höll mina problem för mig själv. Hon hade aldrig tid över.
Om jag berättade om ett problem, var lösningen alltid densamma:
"Ta en tupplur." Och det oavsett hur allvarligt det var.
Hon lever alltid i förnekelse.
Jag skulle kunna hålla i en kniv med uppskurna handleder.
"Jag vill inte leva längre!"
"Har du sovit idag? Du ser trött ut."
Det är så hon är som mamma.
Jag hade ett stort problem som tioåring.
Jag trodde att jag var gay.
Jag hade fel, men jag trodde det då.
Jag var nämligen som besatt av Leonardo DiCaprio.
Jag gillade tjejer, men jag är från Staten Island.
Där var ingen tjej hetare än Leonardo DiCaprio 2002.
Han var så jäkla snygg.
Han får fitta än idag tack vare hur han såg ut då.
Jag hoppas att han aldrig gifter sig.
Ingen är lika bra som honom på att fånga och släppa tillbaka.
Jag hoppas att jag en vacker dag blir bjuden till hans drömyacht.
Jag, Tobey Maguire och ibland Emile Hirsch.
Matchande kepsar, brudar hälften så gamla, på smällen.
Han och Leonardo skiter i vilket.
Han är sluskig, ur form och riktigt jävla fet.
Han håller på att bli Jack Nicholson. Han skiter i vilket.
Han ser sina puddingar på yachten: "Jag knullar fortfarande.
Jag knullar fortfarande.
Jag gör filmer var tredje år som är så bra att jag får knulla.
Istäckena smälter."
Som tioåring satt jag alltså på verandan och trodde att jag var gay.
Jag hade precis sett Titanic på VHS och sa: "Spotta mig i munnen, Jack.
Vi immar igen rutorna på en T-Ford."
Jag drömmer om att vara Fabrizio.
Det drömmer jag om.
Fabrizio var Leonardos bästa vän, och sen dog han.
Det drömmer jag om.
Jag satt alltså på verandan och funderade: "Hur ska jag berätta att jag är gay?"
Ni vet?
Mamma är katolik med irländskt ursprung.
När jag var 25 sa hon till mig att jag är jude,
för att jag hade fått veta det.
Jag gjorde ett sånt där dna-test.
En polare fick veta att han är neandertalare.
Han började snacka en massa skit om det.
"Jag är neandertalare. Det är väldigt sällsynt…"
"Du är lika jävla trög för det."
Men han snackade så mycket om det att jag undrade om jag också var det.
Men jag är tydligen 50 procent jude.
Jag ringde mamma, som uppfostrade mig katolskt…
Det tog inte slut.
"Är jag jude, mamma?" "Ja."
Hur ska jag berätta att jag är gay?
Jag sitter på verandan när mamma kommer hem.
Hon smäller igen bildörren.
"Vad är det med dig?" "Inget."
"Nåt är det." Hon märkte väl att jag såg bögig ut.
"Jag tror att jag är gay." "Är du trött?"
"Nej, jag tror inte att sömn har nåt med homosexualitet att göra."
Har ni funderat på om bögar bara är trötta?
Elton John måste vara utmattad.
"Varför tror du det?" "Leonardo DiCaprio", svarar jag.
"Det är inte bögigt." "Jo. Jag har posters med honom på väggen."
Från Titanic och The Beach.
Fast inte filmen, utan med honom på stranden.
Med honom och Tobey.
I matchande basebollkepsar.
"Det är inte bögigt." "Jo."
Det problemet var för stort för henne. Hon tappar humöret.
"Som du vill. Vill du veta om du är gay?"
"Vad fan är det som händer? Är vi på cirkusen?"
"Träd fram, min son fikusen." Och jag…
"Lugna ner dig. Grannarna har börjat samlas."
"Svara på min fråga, så vet du om du är gay:
Vill du suga av honom?"
Jag är tio och vet inte vad det betyder.
"Vill du suga av honom?" Hon ger sig inte. Men jag vet inte vad det betyder.
"Vill du dra ner byxorna,
ta tag i hans kuk och känna den växa i munnen?"
"Växa? Vad fan snackar du om? Min snopp ser ut som en knapp."
Snopp stor som en knapp Liten skum pojksnopp
Växer? Vad fan snackar du om?
"Vill du bli knullad bakifrån av Leonardo DiCaprio, Peter?
Vill du att Leonardo DiCaprio ska stoppa in sin växande kuk i dig?"
"Sluta säg att den växer. Jag är tio. Året är 2002.
Jag vet att NFL växer och att Houston Texans är med nu.
Men jag vet ingenting om kukar som växer."
"Du blir knullad bakifrån av Leonardo, som trycker ditt ansikte mot kudden.
Du ligger där i 20 sekunder,
och när du tittar upp ser du Leonardo vinka genom fönstret.
Du blir förvirrad. Nån knullar dig fortfarande bakifrån.
Du tittar bakåt, och där ser du Tobey Maguire.
Vill du det?"
"Det låter som att du behöver sova och att du vill det, ditt psykfall."
"Nej", svarade jag.
"Då är du inte gay."
Jag brukar inte ställa upp på Make-A-Wishes.
För att barnen är så ledsna, men bara därför.
Jag får ändå inte så många erbjudanden.
Tro't eller ej, men mångas sista önskan är inte att träffa mig.
Vanligtvis brukar de vilja se mig död, och det är raka motsatsen.
Det finns en stiftelse för det.
Jag brukar inte ställa upp på det för att det är så sorgligt.
Framför allt när man är påtänd.
När jag, hög på ketamin, får höra: "Han är sjuk."
Svarar jag: "Jag vet.
Men jag kan bota honom.
Lyssna på Alan Watts och sätt på The Last Dragon."
Sorry.
De är så ledsna.
Make-A-Wish ringde: "Vi har en till dig."
"Vilken konstig inställning." Jag vet inte vad de borde ha sagt.
Men inte: "Vi har hittat en! En riktigt sjuk en!
Det är det vi gör.
Han heter Kevin och är döende i cancer."
"Det var tråkigt att höra."
"Hans sista önskan är att träffa dig." "Har han en hjärntumör?"
De frågar om jag vill ställa upp.
"Ja, jag behöver extra pr efter att jag körde in i det där huset."
Till mitt försvar körde huset in framför mig. Det jävla…
Det tog de inte med i artikeln.
Jag blev nervös. Jag är ingen bra Make-A-Wish-kandidat.
Om det fanns ett Make-A-Wish-spel, skulle man inte kunna spela som mig.
"Pete Davidson!" Eller hur?
Vet ni vem som skulle passa bättre? Johnny Depp klädd som kapten Jack Sparrow.
"Hallå där, alla barn."
Barnen skrattar och sköterskorna är våta.
Helt jävla otroligt. De är genomvåta.
Han skulle passa bra.
Wrestlaren John Cena också. Han har ställt upp flest gånger av alla.
Han kommer in med sitt mästarbälte. "Hur är det med dig, stjärnan?"
Barnen blir som förstummade.
Och så frågar han: "Vill du känna på bältet?"
Men jag har inget bälte. Vad ska jag göra? Jag har ingenting.
Ge barnet mobilen och säga: "Bläddra till höger. Vill du se naket?
Hon är riktigt najs. Det är faktiskt din läkare."
Jag blev alldeles nervös. Jag vill ställa upp för barnet.
Göra dödsbra ifrån mig.
För att uppfylla önskan, jag menar inget annat…
Vore det inte toppen om ens favoritkändis mördade en?
"Det var det. Pang!"
Jag funderade på vad som är mitt bälte.
Det är en stor grej. Jag vill att det ska bli bra.
Så jag funderade på saken.
"Barnet dör snart, eller hur?"
Jag är inget svin eller så, det är bara så det funkar.
Varför umgås med ett barn i tre timmar annars?
Det vore märkligt. Sånt gör bara pedofiler.
En pedofils sista önskan skulle vara just det.
Att få umgås med ett klent och döende barn.
Jag som själv har blivit utsatt för övergrepp får dra såna skämt.
Jag skiter i vilket.
Jag spelar inte cool, men jag har inget internet.
Jag ställer inte upp på intervjuer. Jag slipper helst förklara mig.
Barnet ska dö. Inget jag kan göra nåt åt.
Men jag kan berätta alla mina hemligheter för honom.
Jag håller mycket för mig själv, som en gammal hederlig jänta.
Och hoppas att Gud ska belöna mig. Så jobbar jag.
Jag har hemligheter som jag inte delar med mig till vänner och terapeuten,
för jag litar inte på dem.
Jag är säker på att nån jobbar för Daily Mail.
Men ungen kan jag berätta allt för. Hemligheterna stannar där.
Det vet jag med all säkerhet, och det är ovanligt. Visst är det skönt?
I tre timmar avslöjade jag hemligheter för honom.
Jag berättade allt: "Han är schysst, men inte han.
Den ene är illuminat, och den andre kommer bara om han bränns med eld.
En av dem är jag, men jag säger inte vem."
Vi hade jättekul och var lika glada bägge två.
En tyngd föll från mina axlar.
Jag lättade mitt hjärta för honom. Det var fint. Han gav mig en kram.
Och så sa han: "Vad kul det var. Vi ses."
"Nja, det vet jag inte, men… Gud bevare dig, grabben."
Är inte det coolt? Hur ofta får man säga nåt sånt?
När jag körde hem tänkte jag: "Gud bevare dig. Coolt sagt.
Vem är du? Självaste Magnum PI?"
Jag mådde fantastiskt bra.
Men en vecka senare såg jag på nätet att ungen fortfarande var vid liv.
Då blev jag smått nervös.
Jag vet inte vem han känner.
Så jag ringde stiftelsen och hörde efter.
Förhoppningsvis hade inga mirakel skett.
Jag gjorde min del!
Jag blev lovad ett dött barn!
Jag är trött på alla lögner!
Så jag ringer de jävlarna: "Hej, era jävla lögnhalsar."
"Vem är det?" "Pete Davidson."
"Kevin pratade precis om hur roligt han hade med dig."
"Ja, jag också."
"Han sa att du berättade en hel del." "Jaså, gjorde han?"
En tummis betyder inte ett skit för Kevin.
"Hur mår han?" "Inget vidare, men det finns hopp."
"Hur stort hopp pratar vi om då?"
Om inte cancern tar honom, så gör jag det. Han vet för mycket.
"Vi uppskattar att du bryr dig."
"Det gör jag verkligen. Säg till när det sker."
"Det gör vi." Sen lägger vi på.
Veckan därpå börjar jag få panik. Jag släpper inte mobilen med blicken.
Och till slut…
Till slut ringer de.
Önskan uppfylld.
Där tar skämtet slut. Han dog. Det finns inget lyckligt slut.
Men det var ett lyckligt slut. Det var precis vad som skulle hända.
Jag tittade på en av Chappelles ståuppshower och märkte…
Ja, han är bäst. Jag märkte hur han gör när det går bra…
Det gjorde faktiskt ont.
Han måste ha rejäla ben som gör så.
Jag vill också ha en grej som jag gör när det går bra…
Vad det nu…
Jag skulle kunna göra så här.
"Önskan uppfylld."
Jag kan ha packchips på mig, och efter en slutkläm…
Vilket tragiskt år vi har haft.
Min stalker försvann.
Det var tråkigt. Man saknar inte kon förrän båset är tomt.
Jag träffade henne för första gången utanför mitt hem.
Det konstiga när man får en stalker är hjärnans två halvor.
Man tänker: "Oj, vad skumt och obehagligt."
Medan den andra halvan tänker: "Det går visst bra för mig."
Men så ser man sin stalker och tänker: "Så bra går det nog inte ändå…"
Jag såg henne utanför mitt hem iklädd en T-shirt med mitt ansikte på.
Bilden var inte ens smickrande.
Den var förstorad och uttänjd. Ögonen hade hamnat lite varstans.
Det var fasansfullt. Jag kände mig förolämpad.
Jag hade lust att gå fram och säga:
"Om du tänker göra samma sak igen, så får du här fem snygga bilder på mig."
Jag kommer hem, och där står hon.
Hon är stalker, så ni vet…
Snygg är hon inte.
Man föreställer sig aldrig att en stalker är snygg.
Då hade man inte varit stalker. Då hade vi varit ihop.
Så… "Hur mycket älskar du mig? Det får vi ta reda på. Kom upp."
Hon står alltså där när jag kommer dit med bilen.
Jag är obeväpnad, men det vet inte hon.
Jag tittade mycket på SVU på den tiden. Så här gör de när de närmar sig förövaren:
De visar vapnet och stoppar tillbaka det i jackan.
Sen går de på ett sätt så att man förstår att de bär vapen.
Jag var obeväpnad. Det visste inte hon.
Så jag håller upp fingrarna som en pistol och stoppar ner den i fickan så här,
och sen börjar jag gå mot henne.
Jag tittar på henne så här,
och hon ler tillbaka.
Och jag undrar: "Varför ler hon? Jaha, hon tror att jag har bånge."
Det är hennes sista önskan.
Men så säger jag: "Jag har inte bånge! Det är en fingerpistol."
Och det är värre. Ärligt talat borde jag ha haft bånge.
Jag framstod som en tönt inför min egen stalker.
Hon vinner. Nu är det jag som är konstig.
Så jag säger: "Vad gör du här?"
Jag vet inte vart jag ska titta. Man ser mig över hela hennes T-shirt, och…
Jag är ganska rädd för henne och förbryllad.
Så jag frågar: "Vad gör du här?" Och hon svarar: "Jag älskar dig!"
"Vad trevligt, men här ska du inte vara."
"Varför inte?"
"Vet inte. Det har ärligt talat aldrig gått så här långt."
När man ber folk dra åt helvete brukar de lyda.
Jag förväntade mig inte mothugg.
Så jag säger: "Vet inte, men här ska du inte vara."
"Varför inte?"
Jag vet inte vad jag ska säga längre.
Jag funderade ett tag, och sen slog det mig.
Hon verkade ha en skruv lös.
Det har jag med, så jag märkte att hon hade det också.
Hon är småtokig. Det är bara att titta på T-shirten.
Ni förstår…
Och det är hon som stalkar mig.
Situationen kändes inte bra.
Jag ville försöka vara snäll och omtänksam trots omständigheterna.
Så jag säger till henne…
Det var ganska barnsligt.
Jag säger: "Du ska inte vara här.
Det är här jag bajsar."
Med det sagt så såg jag hur det blixtrade till i hennes öga,
som vore hon en vemling från Vemdalen.
"Va?" "Ja, jag bajsar här."
"Men usch…", svarar hon.
"Du vill inte vara här medan jag gör det."
"Nej!"
Jag blir generad och säger: "Varför inte?
Du kan skatta dig lycklig om du får komma nära mitt bajs."
"Va?"
"Glöm det. Du borde inte vara här. Jag bajsar här, och det är äckligt.
Jag har Crohns sjukdom. Ibland ser det ut som en krigszon."
Då säger hon: "Okej, förlåt. Jag ska inte komma tillbaka."
Sen går hon. Jag trodde att problemet var löst.
Nej, det var bara första gången vi sågs. Det är en lång historia.
Jag har faktiskt Crohns sjukdom.
Som 20-åring berättade jag det för andra.
Då var det allvarligt, men nu mår jag bra nästan hela tiden.
Men…
Jag föredrar att inte säga nåt.
Jag har tillgång till bra läkemedel. Det går ganska bra för mig just nu…
Men jag trodde…
Det må vara äckligt,
men det finns de människor som kommer fram till mig
och vill lära känna mig för att vi båda har Crohns sjukdom.
Och det…
Vi är inte ens på toaletten.
Ibland kommer nån fram i kön i mataffären och säger: "Tjena!
Jag med."
"Vadå?" Och då får man som svar: "Ja.
Jag är också väldigt bajsnödig. Phil heter jag."
Äh, vad fan…
Jag har inte mage att säga: "Min Crohns är inte som din.
Jag är Crohns Magic Johnson."
Så…
Jag skulle resa iväg.
Mamma och hennes kompis Terry, 79 år gammal, ska vara husvakter.
Terry är en tjej.
Mamma sa till mig efter en föreställning att jag måste säga att hon är tjej.
"Terry skulle kunna vara en kille.
Vi tycker om Terry, och om folk börjar prata…
Vi vill inte att nån tror att hon är kille, så säg att hon är tjej."
Varpå jag säger: "Du, mamma.
Det är ingen som bryr sig om dig eller Terry."
Så mamma och hennes kompis Terry ska vara…
Nu kommer skämtet att gå hem!
De är husvakter, och mamma är totalt verklighetsfrånvänd.
Hon är smart, men hon…
Hon reagerar alltid med så här: "Är det sant? Nä!"
Hon tror inte på nåt.
Så jag säger: "Stalkern vet var vi bor och kan göra dig illa."
Och mamma svarar: "Nej, hon är ute efter dig.
Mig rör hon inte."
"Visst, men kan jag få lite stöd? Det är obehagligt.
Du behöver veta att jag har en stalker utifall att hon skulle komma förbi."
Då frågar mamma: "Hur ser hon ut?"
Jag svarar: "Du lär känna igen henne. Hon går inte att missa."
Medan jag är bortrest ringer stalkern på.
Mamma frågar: "Hej, vem är det?"
Så låter mamma.
Som en Adam Sandler-figur i Hubie Halloween.
"Hur är läget?"
Föreställ er det när ni har sex, grabbar.
Hon säger säkert sånt som: "Åh, tack!"
Hon har haft en så lång torrperiod att hon inte kan snusk… "Tack!"
Mamma frågar: "Vem är du?" Stalkern svarar: "En vän till Pete."
Då svarar mamma givetvis: "Kom in."
Därefter tittar stalkern på Grey's Anatomy med mamma och Terry i tre timmar.
Efter de tre timmarna slår det plötsligt mamma:
"Jag borde nog ringa och fråga Peter om han kommer snart."
Så hon ringer mig: "Var är du?"
"I London", svarar jag.
"Jaha, en vän till dig är här."
"Är hon snygg?"
Och mamma svarar…
"Det är en attack!
Spring för livet!
Gå till garaget och ring polisen. Låtsas sen att allt är som det ska."
Jag hoppas att det aldrig händer er, men jag hörde mamma skådespela i telefon.
Det var ovärderligt.
Mamma vill att jag ska ge henne roller. "Visst, men ta dig till garaget först."
Om du tar dig dit,
ska jag fixa en provspelning.
Jag ber morsan att ringa min polare.
En sån där polare som man har känt i mer än tio år.
Ni knarkar nästan varje dag tillsammans, sen ses ni inte på ett tag.
Nästa gång ni ses har han blivit polis.
"Tasty?"
"Konstapel Tasty numera."
Det är bäst att ändra hans kontaktnamn till Konstapel Tasty.
Tasty kommer över.
Jag pratar alltså med Tasty, mamma och min stalker med högtalaren på.
Kvinnliga Terry har flytt fältet.
Tasty säger: "Vi har henne. Vad ska vi göra?"
"Du är polis." "Jag har satt på handfängsel."
"Bra. Jättebra."
"Hon håller i en present."
"Öppna den."
"Va?" "Öppna den."
"Varför då?" "Det är en present."
"Vad menar du?"
"Som stalker känner hon nog mig rätt bra.
Det är säkert en bra present. Jag har fått så många dåliga presenter."
"Det kan vara en bomb!"
"Hon kan inte bygga en bomb. Hon kan inte ens göra en T-shirt.
Skulle hon kunna bygga en bomb?"
"Kör till."
Detta hör jag i högtalaren:
Och så utbrister min polare:
"Nej!
Asså!
Snacka om ohyggligt!"
Om Tasty säger det menar han det också.
De tre stavelserna har han inte använt förut.
"Vad är det?"
"Jo, tjugo par skitiga trosor."
Fy fan för er! Ingen har gjort nåt sånt för er.
Säg inte så om min tjej. Bara jag får göra det.
Ni önskar att ni skulle få 20 par skitiga trosor av era tjejer.
Det är jävligt omtänksamt.
Jag ringde henne och sa: "Bättre kan du. Du har inte ens träffat kvinnliga Terry."
Tjugo par? Både äckligt och omtänksamt.
Ett par är äckligt.
Två par är en fullträff. "Här har du min skit." Om ni förstår.
Tjugo par är ren svartsjuka.
Det är vansinnigt, men sån är kärleken.
Jag har Crohns.
Hon försökte kanske kommunicera med mig genom avföring.
Vad vet jag? Men knäpp är hon.
Tjugo par är omtänksamt. Det tar tid.
Man skiter inte ner tjugo par på en dag.
Om man så har diarré, blir det elfte paret ganska ljusa.
Jag gillar tanken på att hon skitade ner ett par om dagen.
Den tanken gillar jag. Jag föreställer mig det:
Hon kommer hem efter en lång dag ätande frysta piroger framför datorn.
Hon springer upp på övervåningen.
Hon klär av sig
framför Petes egen vägg.
Full av posters föreställande mig gjorda av henne, så man ser mig…
…lite här och där.
Hon sätter på en, enligt henne, sexig låt. Alltså "Mambo No. 5" eller nåt sånt.
Seansen påbörjas, hon tänder ett ljus och släcker det med en fjärt.
Sen är hon igång.
Hon tittar upp mot mig, jag tittar åt alla möjliga håll.
Hon ställer sig bredbent.
One, two, three, four, five
…gin and juice But I really don't wanna…
Hon geggar med det, så att det blir riktigt…
Hon ropar "Kobe!" och kastar paret i ett paket.
Sen säger hon:
"Nitton kvar. En bajsig överraskning till Petey!"
Det är min fantasi. Jag runkar till det om jag så vill.
Tasty frågar: "Vad ska jag göra?" "För bort henne, men behåll ett par."
Nästa steg är att ansöka om kontaktförbud. Jag måste därmed gå till rätten.
Där behöver jag förklara att jag är rädd för en viss kvinna.
Jag anländer till rätten, och då dyker Tasty upp.
"Jag pratade precis med din flickvän." "Fy fan för dig."
Om ni förstår. "Vad sa hon?"
"Hon har inte möjlighet att komma in idag. Hon är med via sin iPad."
"Vad fan menar du med att hon inte kommer in?"
Som stalker är det hennes jobb att dyka upp.
Försöker hon psyka mig?
Det funkar.
Jag känner mig lite nere.
Även om överraskningen var äcklig så var den också omtänksam.
Jag såg faktiskt fram emot att få träffa henne.
Jag ville inte vara för snygg, men jag tänkte på klädseln.
Det är klart. En klädsel som säger:
"Du, ge inte upp.
Vissa saker är värda att kämpa för."
Kontaktförbud hit och kontaktförbud dit.
Jag frågar: "Vad har hänt med min tjej, Tasty?"
"Hon bedömdes inte vara i skick att delta i rättegången."
Inte vara i skick att delta i rättegången.
Det betyder att ett gäng rättspsykiatrer såg henne och tänkte: "Nix."
Jag kände mig förolämpad.
Är inte det genant för mig?
"Bedömdes inte vara i skick…" Förstår ni hur rubbat det är?
Jag ska sätta det i perspektiv. Jeffrey Dahmer…
…bedömdes vara i skick…
…att delta i rättegången.
En som mördade och åt upp bögar.
Den brud som gillar mig, hon hör hemma i dårhuset.
Är det ett jävla skämt? Det är löjligt.
Att äta upp bögar är inte samma sak som nerkletade trosor.
För första gången nånsin hade jag lust att rösta.
"Systemet är korrupt."
Tasty fortsätter: "En sak till. Hon sa att ni har samtalat."
"Jag lovar och svär…"
"Telepatiskt." "Puh!"
Tur att de inte hittat mobilen.
"Hon påstår att du bad henne att komma över telepatiskt."
"Fan vad sjukt."
Sen gick han.
Ensam och ledsen stod jag kvar i mina coola kläder.
Helt plötsligt kände jag för att vara ärlig…
"Hej.
Jag saknar dig.
Du skulle inte berätta att vi kan göra så här.
Du skulle också ha dödat Terry och mamma så att huset blev vårt.
Jag har trosorna i fickan.
I en zippåse så att lukten bevaras."
Jag vinner rättegången.
Det var roligt. Det händer mig så sällan.
Domaren kommer fram och meddelar att hon kan dömas till fängelse.
"Va?"
"Vill du skicka henne i fängelse?" "Nej, bara bort från min tomt."
Som i Gran Torino. "Försvinn härifrån!"
Ta inte i. Kontaktförbud räcker.
Låt henne sitta på balkongen så att hon kan betala för sig.
"Vill du inte att hon ska anhållas? Vad nobelt av dig."
"Tack ska herrn ha."
"Då går vi vidare med plan B." Och så klubbar han beslutet.
"Vänta nu… Vad är plan B?"
"Inget speciellt. Hon döms till sex månaders vård på behandlingshem."
"Det låter inget vidare.
Där är risken stor att jag springer på henne."
Skicka henne till Dave & Buster's när ni ändå håller på.
För mig är behandlingshem som Skål.
"Where Everybody Knows My Name."
Jag fick igenom kontaktförbudet.
Det slog mig inte förrän jag kom hem och ingen var där.
Besvikelsen…
Jag pratade minnen med mamma: "Minns du när hon brukade vara där ute?
Gör du det?
Minns du när hon skickade kakor till jul,
och vi gav dem till Terry först för…
…att se att de var ofarliga."
Jag började sakna henne lite grann.
Ibland testade jag att fråga: "Hej, var är du?"
Men signalen gick inte fram.
Jag skapade ett fejkkonto på Instagram och började leta.
Jag hittade henne.
Hon har det bra.
Det är nog lika bra.
Jag scrollade vidare.
Som stalker slutar man inte bara att stalka.
Jag antar att man väljer ett nytt offer.
Jag kollade igenom hennes profil och såg att hon gillar Jack Harlow nu.
Jag gillar honom, men det sved. Det kändes som en pungspark.
"Om du börjar gilla Matt Rife, tar jag mitt liv."
Jag hittade en video där man såg henne utanför en konsert med Jack Harlow.
Jack Harlow dyker upp, och jag ser hur hon…
Jag zoomar in och ser att hon bär en T-shirt med Jack Harlow-tryck.
Hon måste ha lärt sig hur man gör. Han såg bra ut på bilden.
Då tänkte jag:
"Hon övade på mig."
Hon ropar: "Jag älskar dig, Jack!" Och det kändes…
Han säger samma sak tillbaka, med hennes namn dessutom.
"Det måste ha betytt så mycket för henne."
För mig var hon bara en grej.
Jag hade ingen aning.
Jag börjar bli illamående.
Jack är på väg mot bilen då hon säger: "Vänta. Jag har en present till dig."
"Åh herregud", tänker jag.
Det kändes som att jag skulle få se min flickvän bli knullad av min bästa vän.
Jag kände bara: "Nej!"
Hon gräver djupt i ryggsäcken.
"Åh herregud, vad kan det vara?"
Upp kommer ett kuvert.
Hon säger: "Det är till dig." "Tack så mycket."
Han lägger kuvertet i fickan, kör iväg, och videon tar slut.
Och jag börjar le för mig själv.
Bara ett kuvert, alltså?
Man får inte plats med 20 par skitiga trosor i ett kuvert!
Här kommer några ansvarsfriskrivningar:
Hon skickade egentligen inte 20 par.
Det var två par, men de luktade som tjugo.
Hon var inte heller ett Jack Harlow-fan. Det var bara nåt jag hittade på.
Den tredje är den viktigaste: Jag gav henne ett ordentligt knull.
Nej, jag skojar. Jag gick bara ner på henne.
Jag blev orolig när min adress läckte.
Så jag flyttade ut i skogen.
Det är härligt där.
Jag letade länge efter rätt hus. Mäklaren tyckte verkligen inte om mig.
Först var hon sprallig: "Du är min första, du vet…"
"Jaha…"
Ni förstår.
Men hon blev allt mer irriterad. Jag tittade säkert på 200 olika hus.
Jag ville ha vartenda ett. Jag tänkte att alla hus var det rätta.
Jag blev intresserad på riktigt.
Hon avskydde att det tog sån tid, men jag gillade vartenda hus.
Jag växte upp i lägenhet. Husen var som en dröm i mina ögon.
"Med tomt? Är det sant?
En pool ovan mark? Hur har de fått upp den?
Huset måste ha ritats av Frank Lloyd Wright."
Jag hänfördes av ord jag aldrig har hört förr.
"Detta kan bli din tambur."
"Ja, fan. Det har du rätt i.
Min tambur."
Det fanns ett hus jag tittade på som jag tvunget skulle ha.
Jag visste att jag skulle slå till.
Polarna och hon var där.
Hon var dödstrött och trodde att jag aldrig skulle välja ett.
Men jag älskade huset.
Det enda som återstod att se var sovrummet till husets herre.
Det största sovrummet alltså. Ingen säger att det är till husets herre.
Ingen förutom jag.
Jag visste nämligen inte att det kunde förknippas med slaveriet.
Jag trodde att man kunde säga så,
för att man blir herre i sitt eget hus.
Gästerna säger: "Vad fint du bor." "Ja, jag är för fan herre nu."
Jag tänker inte på slavar när jag befinner mig i ett hus.
Jag undrar inte: "Var bor slaven? Visa mig till slavens rum!"
Jag älskar huset och funderar på att slå till.
Det har tagit lång tid, så jag vill ge mäklaren ett gott skratt.
Det står en klädhängare i vardagsrummet som jag plockar upp. Sen ropar jag:
"Visa mig sovrummet som tillhör husets herre!"
Jag vet.
Mäklaren, som förresten är svart…
…blir mållös.
Hon ser ut att försöka säga mig nåt, förmodligen att jag ska sluta.
Jag är inne i rollen, så när hon…
Så jag säger: "Avbryt inte herren!
Visa mig till mitt sovrum!
Det största sovrummet av alla, till mig konungen."
Polarna vrider sig av skratt på golvet. De är rasister och garvar så jävla mycket.
Till slut tar hon klädhängaren och säger: "Sluta!"
Hon fortsätter: "Inte sovrummet till husets herre.
Man får inte säga så på grund av slaveriet.
Det är inte okej längre."
"Jaha", säger jag.
Polarna reser sig långsamt upp…
Ni förstår.
Hon räcker över klädhängaren till mig.
Det var tyst, stämningen pinsam.
Jag tänkte efter, och om 15 år som komiker har lärt mig nåt,
så är det att man löper linan ut.
Skämtet ska levereras, framför allt om det inte går hem.
Och det gjorde jag.
"Jag fick inte prata klart!
Vi är alla herrar över våra egna rum. Det är ett talesätt.
Att förbjuda slaveriet skulle bli mitt första beslut.
Vid närmare eftertanke, så köper jag huset!
Men skriv på ett sekretessavtal först.
I tamburen förslagsvis."
Jag bor i skogen.
Mamma har skapat ett fejkkonto på Twitter där hon försvarar mig från nättroll.
Så låter ni för att det inte är er mamma. Har ni tänkt på det? Men bara då.
Ens egen mamma ber man dra åt helvete!
Hon skapade alltså ett Twitter-konto för ett par år sen där hon försvarade mig.
Hennes användarnamn var "JoeSmith1355".
Smart. Så heter hon inte.
Men mamma vet inte hur Twitter funkar.
Hennes användarnamn må ha varit JoeSmith1355,
men profilnamnet var Amy Davidson.
Som pricken över i:et föreställde profilbilden också henne.
Jag läste hatkommentarer och masturberade en kväll för att bli starkare som person.
Jag scrollade och hittade ett konto som försvarade mig till höger och vänster.
På tiden då man använde Twitter i Safari syntes bara användarnamnet, inget annat.
Folk är riktigt elaka när de tweetar, men JoeSmith1355 försvarar mig.
Jag hittade många fina tweetar om mig från JoeSmith1355.
Till slut kände jag:
"Just därför sysslar jag med det jag gör. Tack, JoeSmith1355."
Men så kom jag till en tweet som var lite väl specifik.
Jag sa då högt för mig själv: "Det är mamma."
Vilket är konstigt mitt under en runk.
Ska jag komma efter det? "Jag ska ringa henne efteråt."
Jag visste det på en gång.
Tweeten löd: "Pete Davidson är bög."
Och då skriver JoeSmith1355: "Det är han faktiskt inte.
Han trodde det när han var yngre på grund av Leonardo DiCaprio.
Ta en tupplur, din hatare."
Jag ringer mamma och säger: "Joe Smith…
…1355?"
"Hur visste du det?"
"Ditt profilnamn är ditt namn och din bild föreställer dig."
Då utbrister hon: "Terry!"
Mamma skapade alltså ett Twitter-konto tillsammans med sin 79-åriga kompis Terry.
Och det var Terry som tog kommandot.
Tack ska ni ha. Vilken kul kväll vi har haft.
Trevlig kväll!
Undertexter: Viktor Hessel