Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Пані та панове, вітайте — Піт Девідсон!
ПІТ ДЕВІДСОН: ТУРБО ФОНЗАРЕЛЛІ
Мені на тижні стукнула тридцятка, тож…
Це кінець, друзі. Кінець.
Я мусив… довелося таки відмовитися від важкої наркоти,
бо в тридцять наркоманом бути нереально.
Я не з тих. Знаєте, є такі типи, яким однієї доріжки досить?
Нюхне раз і такий: «Оце я крутий!»
Чи, бува, вип'є два пива і такий: «Завтра буде срачка».
А ти йому: «Та йди собі, старий…»
От у двадцять нюхати — це нормально. Завжди є алібі.
Ти такий: «Я шукаю себе». Мило, хіба ні?
Занюхати доріжку з друзями просто з iPad? Чарівно.
Тебе тоді так мило пре: «Я хрумкий дельфінчик».
І хлопці навколо тебе такі… Ну ні?
Тут один з них стає татом, ти тримаєш малого
і такий: «Здається, я наркоман. Мені допомога треба».
За останні два-три роки я підсів на одну чарівну штуку: кетамін.
Це було неймовірно. Були часи!
Я фонтанував фантастичними, чудесними ідеями.
Як ото італійське снодійне під назвою «Мелатон».
Вибачте.
Вибачте. Так тупо.
З «Мелатоном» — зразу йдеш спати.
Вибачте.
Без рецепта. Просто якийсь хлопець втюхує його тобі під мостом і цілує в щічку.
«Виїдеш на автостраду — ковтни одненьку. Все, цьом». Вибачте.
Хто не чув про кетамін, ви могли випадково нюхнути його, якщо ви кокаїнщики. Так.
От нюхаєш ти кокс цілу ніч. І тут нова доріжка, і ти такий: «Ого.
Це не кокаїн.
До речі, я часом не ґей?»
Але коли злазиш з кетаміну, тобі соромно.
Ти такий…
«Мені соромно. Я всюди під кайфом ходив. Це не круто».
Я раз так на похорон прийшов. Ну жах, ні? Ну повна срака.
А прийшов я так на похорон Арети Франклін.
Ага, мені тепер з цим жити.
Вона вже не дізнається, але суть не в цьому.
Якби вона це бачила, то вона б мені така: «Ти!
Хто ти і якого біса робиш на моєму похороні?»
Який сором. Я так нанюхався, що підійшов до її родичів і такий до них:
«Здоров. Я оце прийшов віддати їй Ш-А-Н-У».
Так.
Брав я фільми напрокат на Apple.
В сраку Apple і їхній прокат! Негідники!
Вони як мафія, ті кляті засранці.
Гімно, а не компанія.
Чи купив я їхній новий телефон? Ще б пак, але… ну їх в сраку!
Гопота та й годі.
Такі: «Не купиш новий телефон? Ну-ну.
Вгадай, чий акумулятор відтепер застрягне на 43%. Йди в дупу.
Кожен день твого життя тепер лотерея, друже».
«Що, купив машину мрії? Зарядити телефон хочеш?
Аякже. Зарядний роз'єм тепер інакший».
Ага. Вона тобі смокче, а ти щоразу такий:
«Вибач, вони знов роз'єм змінили. Перепрошую».
«Знаю, так. Apple! Розумію».
Вибачте.
Покидьки!
Ви колись брали фільм напрокат в Apple? Купити фільм коштує $4.99,
а прокат — $3.99?
Ну і ти їм: «Та пішли в сраку!»
Реально? Змусите мене придбати «Джиперс Кріперс-2»?
Пиздюки засрані!
Я не знаю.
У мами зараз криза середнього віку.
Ага, стежить за мною, мало не в дупу заглядає.
Знаєте, їй 55.
Відколи помер тато, вона ні з ким не була.
Тобто вона востаннє розставляла ноги десь 23 роки тому.
Я не знаю.
Але дзвонить мені. Каже: «Хочу зробити підтяжку обличчя».
А я такий: «Нащо? Ти ж не світиш обличчям».
Одна річ, якби це допомогло їй потрахатися.
Але нащо їй та підтяжка тепер? Подивитися «Анатомію Ґрей»?
«Ерік Дейн такий красунчик!»
Ага, моя мама не хоче зустрічатися. Я хочу її змусити.
А вона: «У мене був один чоловік — твій батько».
А я такий: «Та ні, ти подумай.
Ти вже 20 років страждаєш цією Спарксівською моногамією».
Мені це набридло. Їй треба в люди.
Ну ні? Хай зареєструється в Hinge чи в тому Bumble.
Ну, бляха, там де… додаток, де жінки обирають.
Знаєте? Дівчатка такі милі.
Вони такі: «Це так круто! Ми самі можемо обрати, хто нам кінчить на лице».
«Чи ж це не мило?»
Їй треба в люди.
Бо всю цю дивну енергію,
яка мала б іти на член,
вона спрямовує на нас із сестрою, ясно?
І це, бляха, дивно.
Приїжджаю я до мами. Зависну, повечеряю з годину,
а тоді вона така: «Куди це ти?» А я: «Додому. А ти як думаєш?»
Ми ж не збираємося трахатися в душі, тому…
Мої синівські обов'язки вичерпано.
Доходить до того, що я думаю сам її трахнути, щоб не діставала мене.
Ага, отаке.
«Може, ти не такий добрий син, як думаєш».
Та я у неї просто син століття!
Дайте мені приз!
Якщо я трахну маму на День подяки, мій дідусь цьомне мене в чоло
і скаже: «Я чув, що ти зробив для мами. Ти хороший син.
Нарешті вона всміхається».
Їй треба в люди. Я хочу знайти їй залицяльника.
Щоб трахнув мою маму, а це непросто.
Щоб і трахнув добре, але щоб і сам був добряк.
А це, знаєте… рідкість.
Щоб трахнув її в місіонерській позі, але щоб вона кінчила двічі, а він зліз з неї,
дав їй пульт і такий: «Люба, тут "Танці з зірками"».
Отакого треба, знаєте? Де такого знайти?
Моя мама — добрий улов. Їй 55, не була ні з ким 23 роки.
Бляха, знизу вся як нова.
Як відремонтований iPhone, ні? Ну правда.
Екран тріснув. Ти такий «Купити новий?»
«Ні, надішліть свій у якусь підозрілу компанію Insureon».
Потім тобі надсилають його назад, він якось дивно заряджається, але наче працює.
Отака й кицька в моєї мами, люди!
П'ятдесят п'ять, не була ні з ким 23 роки.
Знизу вся як нова. Як ото ретро-автомобіль.
Вона як той «Мустанг» 68-го року з 3000 км пробігу.
Оригінальний інтер'єр.
Ідеш в автосалон, сідаєш за кермо і такий: «Чорт, де ти її ховав?
Вона ж геть нова! Яка в неї історія?»
А продавець: «На ній їздив якийсь старпер, а тоді помер.
А його син тримав її в гаражі 23 роки.
Але ти краще не затягуй,
бо я чув, що той син думає залишити її собі».
«Мені подобається, як вона їде.
Яка безцінна штука».
Моя мама була одиначкою.
Але всі мами — одиначки, хіба ні?
Ви ж знаєте, що ви самі, так?
Моя мама весь час була втомлена.
А тепер я починаю розуміти, що й збуджена.
«Збуджено-втомлена».
Тож я ніколи не хотів розповідати їй
про свої проблеми, бо в неї не було на це часу.
Але коли я їй таки розповідав, щоразу була одна відповідь.
Казала: «Піди подрімай». Хоч би яка серйозна ситуація була.
Така вона. Зависла на стадії заперечення.
Бувало, поріжу обидва зап'ястки, стою, тримаю ножа.
Кричу: «Я не хочу бути тут!»
А вона: «Ти сьогодні спав? Маєш втомлений вигляд».
Отака вона мама, знаєте.
Пригадую, в десять років мав серйозну проблему.
Вважав себе ґеєм.
Я помилявся, але в десять мені так здавалося,
бо я був одержимий Леонардо Ді Капріо. Закоханий.
Так. Я й дівчат любив, але я зі Стейтен-Айленда.
2002-го на Стейтен-Айленді не було кращої дівки за Леонардо Ді Капріо.
Яка в нього дупа була, боже мій.
Йому й досі дівчата дають за те, як він виглядав 2002-го.
Він — топ. Надіюся, він ніколи не одружиться.
Найкращий рибалка у світі — піймав і відпустив.
Дайте йому спокій. Хай колись і мене запросить на свою небесну яхту.
Разом з Тобі Маґвайром або й з Емілем Гіршем, знаєте.
«В однакових бейсболках, пузаті, з удвічі молодшими дівками».
Йому до сраки. Леонардо Ді Капріо все до сраки.
Ходить собі вальяжний. Давно не в формі.
Пузатий як гарбуз, скоро стане схожий на Джека Ніколсона.
Йому воно до сраки.
Походжає своєю яхтою, на дівок зиркає.
Такий: «Гей, я ще трахаюся».
«Я ще трахаюся».
«Я знімаюся у фільмах щотри роки просто щоб потрахатися».
«Льодовики тануть».
Отже, мені десять, я сиджу на ґанку і по-ґейськи думаю про нього.
Щойно глянув «Титанік» на двох касетах. «Плюй мені в рота, Джеку», — кажу я.
«Щоб той "Форд Модель Т" аж горів».
Я мрію бути Фабріціо.
Це мрія мого реального життя.
Фабріціо був найкращим другом Леонардо, а потім помер.
Це моя мрія, друже.
Тож пригадую, сиджу я на ґанку
і такий: «Як мені сказати мамі, що я ґей?»
Ірландці-католичці зі Стейтен-Айленду.
Не зізнавалася мені, що я єврей, до 25-ти, а сказала тому, що я сам це виявив.
Зробив тест на походження на 23andMe чи ancestry.
Друг теж зробив цей тест. Виявився неандертальцем.
Став вихвалятися своїм неандертальством.
Типу: «Я неандерталець, а це, бляха, найрідкісніший…»
А я йому: «І все одно ти селюк. Тупо, бляха, селюк».
Він так нагло понтувався,
що я й сам такий: «Дай-но й я зроблю. Може, я теж неандерталець чи що».
З'ясувалося, що я наполовину єврей.
І я дзвоню мамі, бо мене виховали католиком, і…
Самі знаєте, постійно оце все.
І я такий: «Мамо, я що, єврей?» А вона: «Так».
То, знаєте, як я їй скажу, що я ґей?
Сиджу я на ґанку, увесь такий ґей. Під'їжджає мама.
Бахкає дверима машини.
Зиркає на мене: «Що таке?» А я: «Нічого».
А вона: «Що таке?» Мабуть, помітила мій ґейський вигляд.
Я: «Здається, я ґей». А вона: «Ти втомився?»
А я їй: «Ні, я просто… не думаю, що сон виправить гомосексуальність».
А якби так? Якби ґеями ставали через втому?
Елтон Джон, мабуть, виснажений.
Вона мені: «Чому ти думаєш, що ґей?» Я: «Через Ді Капріо».
«Це не робить тебе ґеєм». «Робить. У мене в кімнаті плакати з ним».
З «Титаніка» і з пляжу.
Не з фільму «Пляж», а просто він на пляжі.
З Тобі, знаєте?
В однакових бейсболках, знаєте?
Вона: «Ти не ґей». Я їй: «Ґей».
І тут її не вистачило на довшу розмову. Їй урвався терпець.
Вона така: «Гаразд! Хочеш знати, чи ти ґей, Пітере?»
А я їй: «Ти що, бляха, раптом за цирк тут розвела?»
«Слухайте всі! Мій син — квір!» А я тоді такий…
«Тихіше. У нас є сусіди. Бачу, вони вже сходяться». Розумієте?
А вона мені: «Ану, визначмо, чи ґей ти. Питання:
хочеш йому відсмоктати?»
А я не розумію, про що вона. Мені десять. Я просто мовчу.
А вона: «Хочеш відсмоктати йому?» А я собі…
Бо я не знаю, що воно таке.
Вона: «Стягни йому штани, обхопи його члена рукою
і пхай до рота, доки не збільшиться».
Я такий: «Що? "Доки не збільшиться?" Це що за фігня?»
Мені десять! У мене член — як соска.
Сосочка маленька Соска солоденька
«Доки не збільшиться»? Це що за фігня взагалі?
Каже: «Хочеш, щоб тебе трахав в зад Леонардо Ді Капріо?
Хочеш дивитися, як Леонардо пхає свого члена тобі в дупу, і він збільшується?»
А я їй: «Знов ти зі своїм збільшенням».
Мені десять, зараз 2002 рік.
Я про одне збільшення знаю: «Х'юстон-Тексанс» взяли в НФЛ.
І все! Я не знав, що член збільшується, мамо.
А вона не вгаває: «Леонардо трахає тебе ззаду.
Він входить у раж і пхає тебе обличчям у подушку.
І секунд 20 ти в подушці, а тоді підводиш голову — і раптом
бачиш, як Леонардо махає тобі рукою з-за вікна.
І ти збентежений, бо тебе досі хтось трахає ззаду.
А тоді ти такий — глип — а це Тобі Маґвайр!
Ти цього хочеш?»
Я подумав: «Здається, це тобі час поспати, і це твої мрії, довбана психопатко».
А сказав я просто: «Ні!»
А вона: «Не ґей».
Я якось не люблю благодійні виступи перед хворими дітьми.
Бо вони просто сумні, та й усе.
До речі, пропозицій, сказати б, небагато.
Чомусь мало людей мають зустріч зі мною за передсмертне бажання.
Дуже навіть навпаки. Зазвичай це вони хочуть, щоб помер я.
Навіть гроші на це збирають.
Тож я ці виступи не люблю, бо вони мене засмучують. Отак.
А надто під кетаміном, коли я відсторонений.
Я під кетаміном, а вони: «Цей малий хворий».
А ти їм: «Я знаю.
І я певен, що зможу його вилікувати.
Послухай Алана Воттса, глянь "Удар дракона", поїхали».
Вибачте.
Вони просто сумні.
Дзвонять з фонду Make-A-Wish: «Один є!»
А я їм: «Це якось дивно». Ну ні?
Я не знаю, як правильно,
але не так: «Ми зловили тобі одного! Він дуже хворий! При смерті.
Хочеш — наловимо ще».
Кажуть: «Його звати Кевін, помирає від раку».
А я: «Сумно, мені шкода».
«Хоче зустрітися з тобою перед смертю». А я: «У нього рак мозку?»
І погодився. А вони: «Ти точно хочеш?»
Кажу: «Так, я щойно врізався в дім, публічне виправдання не завадить».
На мій захист, той будинок мене підрізав, ясно? Той довбаний…
Про це вони в статті не згадали.
І я хвилююся, бо я не зразковий представник фонду Make-A-Wish.
Якби існувала однойменна відеогра,
я точно не став би улюбленим персонажем.
Типу: «Піт Девідсон!» Знаєте?
Я б не став. А знаєте, хто став би? Джонні Депп.
Джонні Депп приходить у костюмі капітана Джека Спарроу.
І такий: «Привіт, дітки».
І діти сміються, і медсестри мокрі.
І все круто, бо всім дуже добре.
Він молодець, ні?
Чи ото Джон Сіна, борець. Неймовірний.
Він там за всіх навиступав. Гараздів йому.
Заходить такий, чемпіонський пояс через плече.
Борець як борець. Каже: «Як ти, синку? Як справи, чемпіоне?»
А малий увесь такий…
А Джон йому: «Хочеш потримати мій пояс?»
А я дивлюся і такий: «У мене й пояса нема. Що робити? У мене нічого нема».
Дам йому мобілку і: «Свайпни праворуч. Заціни, яка дупа! Так, бляха!
Так, вона крута, друже.
До речі, це твоя лікарка». Словом…
Тож я розхвилювався, бо захотів навідатися до того хлопця.
Насмішити його до смерті.
Ну, не щоб помер, а щоб насміявся. А було б цікаво.
Хіба не чудово? Тебе вбиває улюблена знаменитість.
«Було весело. Ага». Бах!
Тож я думаю: «А який мій козир?»
Ну, щоб йому сподобалося.
Це велика справа. Хочу, щоб усе було добре.
Ну, і я такий: «Ну ж-бо, думай».
Хлопець помирає, так?
Це… ні, я ж не дурень якийсь. Але Make-A-Wish — про це.
Про смерть.
Інакше нащо комусь три години стирчати з дитиною?
Це дивно, знаєте. Якось по-педофільському.
За іронією долі це була б ідеальна благодійність для педофіла.
Наодинці зі слабким малим при смерті, ні?
Та мені до дупи. Мене домагалися, тож я маю право на такі жарти.
Мені воно до сраки, так і знайте.
І я не набиваю собі ціну. У мене нема інтернету,
я не люблю інтерв'ю, не хочу цих виправдань: «Ну, взагалі-то…»
Я думав: «Хлопець помре, з цим я йому не допоможу».
Але одне я зробити таки міг: розповісти йому всі свої таємниці.
Ну ні? Їх у мене назбиралося.
Брудні подробиці тримаю при собі — «стара школа».
Тримаю їх в собі, на Божу милість.
Отак і живу.
У мене купа таємниць,
які я не можу розповісти друзям чи психотерапевту,
бо я їм не довіряю, знаєте.
Бо я певен, що хтось із них працює на «Дейлі Мейл».
Але я подумав: «Цьому малому я можу виговоритися, воно з ним і лишиться».
Сто відсотків. Тепер я в житті мало в чому певен.
А це мило, знаєте.
Тож так я й зробив.
Просидів з ним три години. Співав, як канарка.
Розповів йому все. «Цей хлопець крутий, цей ні.
Цей — з ілюмінатів, цього треба впекти, щоб він кінчив».
Один з них — я, але хто — не скажу.
Ми чудово провели час. Він щасливий, я щасливий.
Та й мені гора з пліч звалилася.
Я йому купу всього розповів, зняв з себе тягар.
Було чудово. Він мене обійняв.
Сказав: «Було весело. Ще побачимося».
Я подумав: «Ну, про це я не певен, але…»
Кажу: «Щасливої дороги, малий».
Як вам таке?
«Щасливої дороги», — кажу йому. Коли ще кому така нагода випаде?
Я їхав додому і такий: «"Щасливої дороги". Бляха, оце я утнув.
Я що, детектив Магнум? Круто було».
Мені було добре. Минув тиждень.
Якось я зайшов на сайт фонду Make-A-Wish, а той малий досі живий.
Я починаю нервувати.
Хтозна, кого той малий знає.
Тож я набрав у фонд, знаєте, розпитати про нього.
Впевнитися, чи не станеться дива.
Свого слова я дотримав!
Мені обіцяли мертву дитину!
Мене дістало, що мені брешуть!
Дзвоню я цим брехунам з Make-A-Wish.
Кажу їм: «Здоров, брехливі мішки з гімном».
А вони: «Хто це?» А я: «Це Піт Девідсон».
А вони: «Кевін щойно розповідав, як ви чудово провели час».
А я їм: «Таки так».
«Каже, ви багато йому розповіли». А я: «Так і сказав?»
То он який він, цей Кевін. «Обіцянка-цяцянка».
Я питаю: «Як він?»
Вони: «Ну, не дуже, але надія завжди є».
А я їм: «А наскільки вона велика, ця ваша надія?»
Бо тепер як: якщо його не дістане рак, то його дістану я. Забагато знає.
Кажуть: «Ми цінуємо вашу турботу». А я: «Так, я стурбований.
Дайте знати, коли це станеться».
А вони: «Дамо». І кладуть трубку.
Минув тиждень, я вже починаю панікувати.
Поглядаю так на телефон.
Ну, а тоді, знаєте, — нарешті. Так.
Вони подзвонили. І — так.
Бажання здійснено.
Без жартів. Він помер. Отак.
Гепі-енду не сталося.
Але це й був гепі-енд, бо саме так і мало статися.
Якось я дивився стендапи Шапела і помітив…
Так, він топовий.
Я помітив: щоразу коли йому добре йде, то він такий…
Це, до речі, навіть трохи боляче.
Шапел досить товстошкірий для такого.
І я подумав: «Хотів би й я, щоб мені так добре пішло, і щоб я…»
Чи як він це…
Може, я, коли мені добре йтиме, робитиму так…
«Бажання здійснено».
А може, братиму з собою пачку арахісу,
і на смішних моментах робитиму так…
Сумний був рік.
Я втратив переслідувачку.
Мені здається, це сумно.
Іноді не цінуєш те, що маєш, доки маєш.
Пам'ятаю, як я вперше зустрів свою переслідувачку. Біля мого дому.
З переслідувачками дивна справа, бо мозок ділиться надвоє.
Як уперше бачиш переслідувачку, такий: «Боже, це дивно і страшно».
Але інша частина твого мозку каже: «Ну, ось вона — слава».
Тоді добре роздивляєшся переслідувачку і такий: «Щось воно не надто».
Ніколи не забуду. Стоїть біля мого дому у футболці з принтом мого обличчя.
А принт, до речі, ще й страшний.
Весь у пікселях, кривий, очі вибалушені.
Наче з жахастика. Це мене образило.
Жахливий принт Я хотів сказати їй: «Слухай,
якщо вже робиш принти,
то ось п'ять моїх фото, які мені подобаються, добре?»
Тож, знаєте, я під'їжджаю, вона стоїть.
Переслідувачки, знаєте,
не дуже гарячі, ні?
Перша думка, коли уявляєш переслідувачку: «Не гаряча».
А була б гаряча,
то не була б переслідувачкою, а була б моєю дівчиною.
Тож… так. «Ти мене сильно кохаєш? Зараз з'ясуємо. Залазь».
Тож я в машині, знаєте.
Я зупиняюся, а там вона.
А я без зброї, знаєте. Але вона цього не знає.
А я тоді дивився «Закон і порядок».
А там копи, як ідуть до злочинця, виходять з машини,
показують пістолета і, зазвичай, кладуть його в куртку, отак.
І так ідуть, щоб він бачив, що вони озброєні, але щоб людей не лякати.
Тож у мене пістолета нема, але вона не знає.
Тож я складаю пальці в пістолет
і кладу його в кишеню, отак.
І наближаюся до неї, знаєте.
І дивлюся на неї отак.
А вона до мене так посміхається.
Вона… А я такий: «Чого вона шкіриться?»
А тоді: «А, вона думає, що в мене стояк». Ясно, ага.
Це ніби мій «благодійний внесок» для неї. Це…
І тоді я такий, без жартів: «Це не стояк, це пістолет з пальців!»
А це ж іще гірше. Краще було б мати стояк, чесно кажучи.
Бо тепер я — невдаха перед власною переслідувачкою.
Тепер — її взяла. Тепер вже я її якось дивно турбую.
Ну, то я такий: «Що ти тут робиш?»
І не знаю, куди дивитися, бо я в неї на футболці,
та ще й увесь розпливчастий. А вона…
Мені страшно до неї говорити, тож я просто ні в сих, ні в тих.
Я такий: «Що ти тут робиш?» А вона просто: «Я люблю тебе!»
А я їй: «Це дуже мило, але тобі тут бути не можна».
А вона: «Чому?»
А я: «Не знаю, до цього ніколи не доходило, чесно кажучи».
Зазвичай кажеш: «Пішла геть!» А вона тобі: «Вибач!»
Не чекав, що хтось кине виклик.
Ну, і я такий: «Не знаю, просто не можна — і все».
А вона: «Чому?»
Ну, а я… я вже не знаю, що й казати.
Збираюся з думками — і тут мене осяяло.
Вона ж трохи навіжена, знаєте.
Я сам навіжений,
а навіжений навіжену бачить… самі знаєте.
Вона точно трохи ненормальна. Вона…
По-перше, гляньте на футболку.
Все ясно.
І вона переслідує мене, розумієте? Це ж… ну ні?
І мені її стало трохи шкода.
Я такий: «У цій ситуації повестися б якось чемно», так?
Тож я й придумав. Я такий…
Повівся з нею, знаєте, трохи як зі школяркою.
Кажу: «Тобі не можна бути тут,
бо я сюди ходжу какуняти».
І щойно я це сказав, я помітив такий вогник у її очах,
як ото у хтосів у Хтосьвілі. І вона…
така: «Що?» А я їй: «Так, я тут какуняю».
Вона така…
«Ти ж не хочеш дивитися, як я какаю?»
А вона: «Ні!»
Це мене збентежило. Я такий: «Чому? Це була б честь для тебе.
Ти була б рада стояти поруч з моїм гівенцем».
А вона: «Що?»
А я: «Проїхали. Просто не приходь сюди більше.
Уяви, якби я какав. Це огидно.
У мене хвороба Крона — там не какулі, а ядерна війна».
А вона: «Гаразд, вибач. Я сюди більше не повернуся».
І вона пішла, знаєте. Я думав — проблему вирішено.
Е ні, це була тільки перша зустріч, ясно?
Це довга історія, тож тримайтеся. І в мене справді хвороба Крона.
Я став казати людям, що в мене ця хвороба, десь у 19-20 — справи були погані.
Зараз уже наче більш-менш, десь 90% часу.
Але я, типу…
Це дивно. Я не люблю про це всім патякати,
бо я приймаю гарні ліки, усе наче непогано,
тож усе в мене добре…
Але часом таки розповідаю, бо…
Це огидно, але я мушу дати людям знати,
бо до мене, бувало, підходили незнайомці
і пробували побудувати розмову на хворобі.
І воно мені просто…
І я навіть не про туалет зараз.
Я стою в черзі в магазині — і хтось точно підійде
і такий: «Агов!
У мене теж вона».
А я: «Що?» А він такий: «Еге ж.
У мене з дупи теж не перестає.
Я, до речі, Філ». А я такий… та пішов він.
Не скажу ж я: «От у мене — оце хвороба Крона, не те що в тебе».
Я ношуся з Кроном, як Меджик Джонсон з ВІЛ.
Ага. Отже…
Виїжджаю я якось за місто.
Моя мама і її 79-річна подруга, Террі, приглядають за моїм домом.
Террі — жінка.
Мама просила, щоб я хоч раз сказав людям, що Террі — жінка.
Підійшла до мене, і: «Террі — це й чоловіче ім'я, а нашу Террі я люблю.
А якщо це випливе і хтось почне копати…
Хай ніхто не думає, що наша Террі — чоловік. Скажи всім, що вона жінка».
А я їй: «Чуєш, мамо…
Та всім насрати.
І на тебе, і на Террі».
Тож моя мама і мамина 79-річна подруга Террі — та, що жінка —
приглядають за…
Ага, отепер жарт спрацює!
Приглядають за моїм домом. А мама ставить реальність під сумнів.
Вона дуже розумна жінка, але вона просто…
Вона з тих мам, які завжди такі: «Справді? Та ну!»
Нічому не вірить. І я їй казав, знаєте: «Люди знають, де ми живемо.
Хтось може зайти і скривдити тебе». А вона: «Та ну, їм ти потрібен.
Мене ніхто не скривдить».
А я їй: «Справедливо, але можеш не перечити? Це страшно».
Кажу: «Мене дехто переслідує,
і ти просто маєш знати, що вона може прийти».
А вона: «Ясно. А яка вона з себе?»
А я кажу: «Ти її впізнаєш. Повір мені. Безпомильно». Ну ні?
Тож поїхав я за місто.
Тут приходить переслідувачка, дзвонить у двері.
Мама така: «Агов, ти хто?»
До речі, саме так звучить моя мама.
Як Адам Сендлер у фільмі «Г'юбі Геловін».
«Як життя?»
Хлопці, уявіть це під час, знаєте, нічного діла.
Вона б пискнула щось на кшталт: «Дякую!»
Давно не тойво, не вміє в брудні балачки. Пискне: «Дякую, пане!»
Тож мама така: «Агов, ти хто?»
Переслідувачка: «Пітова подруга». А мама, звісно, тоді: «Ой, ну то заходь».
І переслідувачка дивиться «Анатомію Ґрей» з мамою і Террі, три години поспіль.
Минає три години,
і мама нарешті думає: «Подзвоню-но я Пітеру.
Спитаю, чи не хоче він побути з подругою».
Дзвонить, така: «Привіт, де ти?»
А я: «В Лондоні».
А вона: «А до тебе подруга прийшла».
Я кажу: «Вона гаряча?»
А мама така…
А я їй кричу: «Це напад!
Рятуйся, бляха-муха!»
Кажу: «Це важливо. Іди в гараж і дзвони копам.
Постарайся не виказати себе».
Хай з вами такого не трапиться,
але я нарешті почув, як мама входить у роль по телефону.
Для мене це безцінно.
Мама часом така: «Візьми мене на якусь роль».
Ото я їй і сказав: «Іди в гараж.
Як прийдеш у гараж — влаштую тобі проби».
Іде в гараж. Я їй: «Дзвони моєму малому». Є такі друзі, з якими дружиш років десять.
Ви з ним чи не щодня нанюхуєтеся, тоді ти його не бачиш місяці три,
а тоді раптом зустрічаєш — а він собі коп.
І ти до нього такий: «Тейсті?» А він: «Тепер я — офіцер Тейсті».
Отаке.
Про всяк, зміню його ім'я на мобілці на «Офіцер Тейсті».
Тож до мами приїжджає Тейсті.
Я на гучномовці з Тейсті, мамою і своєю переслідувачкою.
Террі — та, що жінка — втекла.
Тейсті такий: «Ми її взяли. Що скажеш з нею зробити?»
А я йому: «Ну, ти ж тут коп». Він: «Вона вже в наручниках».
Я йому: «Дуже добре. Це добре».
А він: «Вона тримає якийсь дарунок».
Я такий: «Добре, розгорни його».
Він: «Що?» Я: «Розгорни».
Він: «Нащо?» А я: «Бо це дарунок».
Ти ще питаєш?
Вона мене переслідує. Мабуть, уже добре мене знає.
Може, там щось путнє.
Мені гімняні дарунки дарують. А тут…
А він мені: «Бро, там може бути бомба!» А я: «Нє, вона бомбу не втне.
Вона принт на футболку не втне. А бомбу…
Думаєш, вона зліпила б бомбу?»
А він: «Ну, добре».
А я ж на гучномовці. І чую…
А тоді мій малий такий:
«Ні!
Бро!
Це непристойно!»
А це дуже довге слово для Тейсті.
Чотири склади для нього фантастика.
Кажу: «Що там?»
А він: «Бро, тут 20 пар захезаних трусів».
Та йдіть лісом! Вам таке не дісталося б.
Не ображайте мою дівчинку. Тільки мені можна.
Мрія, коли твоя дівчинка дарує тобі 20 пар захезаних трусів.
Еге. Оце турбота так турбота.
Я аж свою дівчину набрав: «Старайся краще!
Ти й жінок на ім'я Террі не знаєш».
Двадцять пар? Так, огидно, але турботливо.
Одна пара — дійсно огидно.
Одна пара — жах. Це як «пішов в сраку».
Як «нюхай моє гімно». Ну ні?
Але двадцять пар — злочин з пристрасті.
Так, божевілля, та не більше за саму любов.
У мене хвороба Крона. Може, вона думала, що цей фекальний натяк мені промовить.
Не знаю, вона шизонута.
Двадцять пар? Це турбота. На це треба час.
Захезати двадцять пар за день — нереально.
Навіть як у тебе срачка — десь 11-та пара буде вже світліша.
Думаю, вона щодня по одній парі хезала. Щоночі про це думаю.
Люблю про це думати.
Зображати в голові.
Вона вдома після довгого дня
поїдання напівфабрикатів за своїм «Ейсером».
Біжить нагору, знаєте.
Починає роздягатися.
Стоячи перед «стіною Піта».
Стіна в плакатах зі мною, але вона не вміє робити плакати, тож я там…
просто всюди.
Вмикає сексуальну пісню. На її смак.
Скажімо, «Мамбо № 5» чи щось таке.
І розпочинає сеанс. Запалює свічку,
загашує її пуком. Самі розумієте. Починається.
Зводить погляд на мене.
Я дивлюся на неї… звідкілясь.
Всідається — і пішло.
Раз, два, три, чотири, п'ять
…По джин і сік Але я вже не хочу
А тоді, бляха, руками втирає какулі в труси, старанно так…
А тоді, чорт забирай, закидає триочковий в коробочку. Для мене.
І така…
«Ще дев'ятнадцять на какулячий сюрприз для Піті!»
Це моя фантазія, і я на неї дрочитиму, якщо захочу!
Тейсті мені: «Що робити?»
А я: «Позбудься її! Але залиш одну пару». Вибачте.
Тепер я мушу організувати заборонний припис. А це треба в суд іти.
Розповідати всіляким чиновникам, що я боюся цієї пані.
Тож я біля будівлі суду, збираюся увійти,
аж тут підходить Тейсті.
Каже: «Говорив я з твоєю дівчиною».
А я: «Йди в сраку!»
Ну, бо це… І: «А що вона каже?»
А він: «Вона сьогодні не прийде.
Говоритиме по iPad».
А я: «Якого чорта? Як це, не прийде?»
Вона переслідувачка. Приходити — її фах.
Як це, не прийде?
В ігри зі мною грається?
Якщо так, то успішно.
Бо мені… якось аж сумно.
Знаєте, бо той сюрприз був турботливий.
Хоч і огидний, визнаю.
Тож я зовсім не проти був її побачити.
Не те щоб я намагався їй сподобатися, але приодягся.
Ще б пак! А що?
Вдягнувся з натяком: «Агов, мала!
Не здавайся». Ну, а що?
«За деякі речі варто боротися».
Усі ці приписи-шмиписи…
То я йому: «Що таке, Тейсті?
Що з моєю дівчинкою?»
А він мені: «Бро, її визнали непридатною для судового процесу».
Визнали непридатною для судового процесу.
Тобто купка медичних експертів і правоохоронців глянули на неї,
і такі: «Ні».
І мене це так образило!
Якось воно вийшло через сраку, ну ні?
«Визнали непридатною»?
Ви не розумієте, наскільки це неправильно.
Я вам зараз популярно поясню. Джеффрі Дамера…
визнали придатним,
і він постав перед судом.
Хлопця, який вбивав і їв ґеїв.
Одна-єдина дівка втріскалася в мене — марш у дурку!
Ви, бляха, знущаєтеся? Це не жарти!
Вбивати й їсти ґеїв і захезати труси — не одне й те саме.
Уперше в житті я подумав: «Я голосуватиму!
Систему зламано».
Тейсті тоді: «І ще одне. Вона каже, що ви спілкувалися».
А я: «Друже, клянуся…»
А він: «Телепатією». А я такий…
Не знайшли одноразовий телефон.
Він такий: «Телепатично, розумієш?
Тобто вона сказала, що ти надіслав їй у мозок сигнал прийти».
А я йому: «Оце завернула».
А потім він пішов, а я лишився — засмучений
і в крутому костюмі.
Тож я, в пориві почуттів, увімкнув мозок і такий:
«Привіт.
Я скучив.
Не можна було нікому казати, що ми так уміємо.
А ще — ти мала вбити Террі і мою маму,
щоб нам дістався будинок.
У мене в кишені твої трусики.
У герметичному пакеті, щоб запах не зник».
Тож прийшов я на суд і виграв справу. Втішився, бо так я по життю не переможець.
Суддя підходить до мене і каже: «Вона придатна для ув'язнення».
А я: «Що?» А він: «Хочете кинути її за ґрати?»
А я: «Та ні, просто зігнати зі свого газону».
Як у «Ґран Торіно» було: «Геть з мого газону!»
Нічого радикального, просто… заборонний припис — і все.
На гальорку можна й допускати, хай платить за вхід.
А що? Хай ходить на мої шоу.
А суддя: «Не хочете її арештувати? Шляхетно з вашого боку».
А я йому так: «Дякую, пане».
А він такий: «Що ж, тоді — план "Б"».
І стукає молотком, а всі такі…
І я такий: «То що це за план "Б"?»
А він: «Та, дурниця. Пошлемо її на пів року у центр психреабілітації».
А я: «Ого. Не найбезпечніше місце.
Колись ми з нею могли б там і зустрітися».
Ото краще б заслали її на пів року в Dave & Buster's.
А ті центри мені — як улюблений бар.
Там усі знають, як мене звати.
Місяць по тому припис був готовий.
І все б нічого, але коли я прийшов додому,
її там тепер не було.
І я такий: «Ех…»
І стали ми з мамою згадувати. Кажу: «Пригадуєш, як вона отам стояла?
Пам'ятаєш?
А як прислала нам на Різдво печива, і ми змусили Террі — ту, що жінка — впевнитися…
що їх можна їсти?»
Тож я став за нею трохи сумувати.
Час від часу я такий: «Привіт, де ти?»
А вона ніяк не приймає мої сигнали.
Тож я став її потроху переслідувати з фейкового акаунта в інсті.
Я її знайшов.
У неї все добре.
Мабуть, так краще для обох.
І став я гортати її інсту.
Ну, знаєте, вона ж переслідувачка, а такі не зупиняються.
Просто обирають іншу жертву, правда ж?
Отож переглядав я її інсту,
і виявив, що вона тепер фанатка Джека Гарлоу.
Класний хлопець, той Джек, але мені аж заболіло.
Це, бляха, як серпом по яйцях.
Присягаюся, зафанатіє від Метта Райфа — вб'ю себе.
Богом клянуся.
Тож гортаю я її інсту далі, а там — відео
з-за сцени на концерті Джека Гарлоу, чуєте?
Виходить Джек Харлоу, і видно її…
Я збільшую відео — а вона в футболці з принтом Джека Гарлоу.
Гадаю, вона навчилася робити принти, бо він на тому гарний.
І я так аж…
«Я був лише розігрівом».
Виходить Джек, а вона: «Люблю тебе!»
І я аж…
І раптом Джек такий: «І я тебе», — і називає її на ім'я.
І тут мене аж…
Думаю: «Це, певне, так її втішило».
А я називав її «штучкою».
Я тоді не розумів.
Мене вже от-от знудить від цього видовища.
Джек залазить у машину, щоб поїхати,
а вона: «Зажди, у мене для тебе дарунок».
І я такий: «Господи».
Люди, мені здавалося, ніби я зараз побачу, як мою дівчину
трахає мій найкращий друг. Я такий: «Ні!»
Сягає рукою в рюкзак.
Рука опускається туди все глибше. І я: «О ні, що ж там таке?»
І тут вона дістає конверта.
Дає його Джеку: «Я зробила це для тебе».
А він: «Дякую». Кладе його в куртку, їде геть,
кінець відео, я вилогінююся.
І сам до себе всміхаюся.
Просто конверт, чуєте?
Ніхто не втисне 20 пар захезаних трусів
у конверта!
Але ось вам кілька дисклеймерів.
Вона прислала мені не 20 пар трусів.
Лише двоє трусиків, що смерділи як усі 20.
І від Джека Гарлоу вона не зафанатіла.
Я щойно вигадав це для жарту.
І останнє, найважливіше: я її відшпехав як має бути.
Жартую. Просто полизав їй. Тільки й того.
Я перелякався, бо засвітилася моя адреса.
Тож я купив… я переїхав у ліс.
Там класно. Я дуже довго шукав собі хату,
аж мене зненавиділа моя рієлторка, бо…
Спершу вона була в захваті: «Ви у мене перший, знаєте…»
А я: «То й нехай».
Самі розумієте.
Але вона роздратувалася, бо я подивився — і це не жарт — десь із 200 хат.
І я хотів їх усі. Я кожну обіцяв придбати. У кожній я такий: «Ну все, це воно».
А потім — самі розумієте. Але мені воно було в кайф.
Я забирав у неї купу часу і розумів її гнів, але мені кожна хата була в кайф,
бо виростав я здебільшого у квартирах.
Тож від кожної хати я просто шаленів.
Я такий: «Боже, та тут задній двір є. Срака-мотика.
Відкритий басейн? Як вони його з-під землі дістали? Господи.
Це, певне, справа рук Френка Ллойда Райта».
Мене п'янили слова, які я чув уперше в житті.
Вона така: «Це може бути ваше фойє». А я такий: «Оу є, чом би й ні».
«Фойє». Ага.
А тоді трапився ще один будинок,
і я такий: «Оцей я собі куплю».
Я знав, що цей буде мій, ага.
І ось ми там, з друзями і з нею,
а вона вже виснажена. Не вірить,
що я щось оберу. А я їй: «Ця хата мені дуже подобається».
Залишалося подивитися лише
головну спальню. А їх колись називали господарськими.
Я на той час чомусь і сам називав їх по-старому.
«Господарська спальня».
Я не знав, що термін «господарська спальня»
виник за рабовласницького ладу.
Думав: «Логічно, головна спальня — господарська, бо
коли ти купуєш дім, то, звісно, стаєш у ньому господарем».
Гості такі: «Класна хата». А ти їм: «І я, бляха, в ній господар».
Я не думаю про рабовласницький лад на оглядинах.
Таке. Самі знаєте.
Я не став би питати: «Де тут кімната для рабів?»
Типу: «Покажи кімнату для рабів!»
Тож мені сподобалася ця хата, я думаю її взяти.
І я вирішую…
Я змарнував рієлторці час. Дай-но влаштую їй шоу.
Щоб трохи посміялася, знаєте.
У вітальні стояла вішалка для одягу.
Тож я хапаю її і такий:
«Веди мене в господарську спальню!»
Я знаю.
Моя рієлторка, до речі, чорна…
І вона втрачає дар мови. Вона нібито намагається щось мені сказати.
Мабуть, зупинити мене.
Але я ввійшов у раж.
Тож щоразу, коли вона…
Я такий: «Не перебивай господаря!
Веди мене в господарську спальню!
Це ж тут точно найбільша кімната, бо я — король!»
Мої друзяки вмирають зі сміху, бо вони расисти.
Лежать на підлозі, за животи хапаються.
І тут вона вихоплює в мене вішалку
і кричить: «Стоп!»
Каже: «Зупиніться! Це називається "головна спальня".
Так можна у скандал втрапити».
А я такий: «А-а…»
Мої друзяки повагом так почали вставати.
Такі…
Самі розумієте.
А тоді вона віддала мені вішалку.
Було тихо й ніяково.
Спершу я не знав, що робити, а тоді подумав:
якщо я чогось і навчився за майже 15 років стендапу,
то це триматися ролі.
До кінця, ага.
Особливо якщо жарт не зайшов.
Тож так я й зробив.
Я такий: «Ти не дала мені закінчити!
Ми всі —
господарі своїх кімнат. Це метафора.
Я скасую рабство своїм найпершим указом.
Після подальшого розгляду я візьму цей будинок!
Якщо підпишеш угоду про нерозголошення.
Скажімо, в головному фойє».
Тож я живу в лісі.
Моя мама завела фейковий акаунт у твітері,
щоб захищати мене від тролів.
Усі завжди так, коли це чужа мама.
Розумієте чи ні? Коли це чиясь мама, всі такі…
Але коли твоя, всі такі: «Іди в дупу!»
Тож мама давно ще завела фейковий акаунт у твітері, щоб захищати мене в інтернеті.
Залогінилася як JoeSmith1355.
Дуже розумно. Бо її не так звати.
Але мами не знають, як працює твітер.
Тож хоч за логін вона й узяла JoeSmith1355,
але ім'я профілю лишилося Емі Девідсон.
А найкрутіше — за аватарку також правило фото Емі Девідсон. Так.
Тож сиджу я якось, читаю твіти гейтерів і дрочу, ніби щоб сили собі додати.
Гортаю я, отже, стрічку, аж бачу —
якийсь акаунт мене всюди захищає.
А колись, якщо у твітер зайти з Safari,
імені профілю і аватарки видно не було, тільки логін.
І я читаю всі ці твіти, і люди дуже злі.
Але JoeSmith1355 всюди мене захищає.
Тож став я читати ці всі добрі твіти про мене від JoeSmith1355.
І такий: «Ось заради цього я все й роблю.
Дякую, JoeSmith1355».
А що, не так? І читаю я ці твіти,
а тоді натрапляю на один аж надто детальний.
І тут я буквально вголос: «Це моя мама».
Дивно казати таке, дрочачи.
І як тепер кінчити? «От кінчу — і як подзвоню їй!»
Я зразу втямив. Твіт був такий.
Твіт гейтера був: «Піт Девідсон — ґей».
І JoeSmith1355 пише:
«Насправді це не так.
Можливо, в дитинстві він вважав себе ґеєм
через Леонардо Ді Капріо.
Йди спати, ненависнику».
Я дзвоню мамі.
Кажу: «Joe Smith…
1355?»
А вона: «Як ти здогадався?»
А я їй: «Ім'я твого профілю і аватарка — твої».
А вона: «Чорт! Террі!»
Тобто акаунт у твітері моїй мамі
завела її 79-річна подруга Террі — та, що жінка,
і це Террі правила там за головну.
Друзі, дякую вам. З вами було дуже весело.
На добраніч. Па-па!
Переклад субтитрів: Тарас Малкович