Hei folkens, ville bare gi dere beskjed
Downloaded from YTS.MX
Jeg fullførte løpet i dag.
Det var det verste været jeg noensinne har hatt i hele
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ironmans jeg har gjort.
Vil bare si til dere, jeg elsker dere
og dere ville alle ha presset dere ut
og ville ikke engang ha startet det løpet i dag.
Så nok en gang, faren din er et beist
og vil dominere deg i enhver fysisk hendelse du noen gang ønsker
å prøve å konkurrere med meg.
Men det vet du jo allerede.
Uansett, jeg sees i morgen. Elsker dere. Ha det.
Hva består morgenrutinen din av?
Eh, jeg står opp, gjør et sett med 25 pushups, setter i gang t-skjorten min,
ta et nytt sett med pushup-er, begynn å sjekke e-posten,
sosiale medier, et nytt sett med armhevinger.
Jeg teller dem opp i en liten notatbok.
Jeg har ett år jeg gjorde 86 000 av dem igjen,
gjør litt forretninger, raske sett med armhevinger for å komme i gang,
så gjør meg klar til å gå ut og trene i morgen.
Jeg fikk en dødstrussel, to personer som faktisk planla det.
å drepe meg i fjor.
Sann historie som navngir løpestien jeg løper på
og snakker bokstavelig talt om å stikke meg
og ser meg blø i hjel.
Hmm. Dette har tatt hatpost til et nytt nivå.
Jeg rapporterte at det hadde skjedd, og så, ah, da er jeg ute.
Jeg har andre ting å gjøre.
Endelig på programmet, Todd Crandell.
På et tidspunkt var han avhengig av narkotika og alkohol
og bodde i bilen sin.
Siden den gang har han snudd det rundt.
I tillegg opprettet han sitt eget program kalt Racing for Recovery,
som hjelper rusavhengige i Ohio, i Amerika.
Todd, takk så mye tålmodighet.
Vi har ventet på at vi skulle snakke med deg på programmet.
Det er fantastisk for deg å bli med oss.
Jeg vet at du gjerne deler historien din.
Jeg synes ikke det er rettferdig å be deg om å gå inn på alle detaljene.
Men fortell oss litt om noen av utfordringene
som du møtte før du snudde livet ditt.
Utfordringene jeg møtte, eh, før avhengigheten
og under avhengigheten er jeg overlevende etter selvmordet
av moren min og onkelen min, begge på grunn av rusavhengigheten sin
og også den som etterlot tanten min, som mistet sitt liv pga.
til hennes matavhengighet.
Jeg tror at folk som kjemper mot avhengighet gjør det
så for å takle en eller annen form for traume.
Og som sagt, jeg mistet moren min i ung alder.
Og heldigvis overlevde jeg min egen 13 år lange rusavhengighet.
Og nå har jeg vært her i nesten 30 år, edru
og tjene andre gjennom et kappløp for tilfriskning.
Hele dette programmet er virkelig en gigantisk forlengelse av soverommet mitt
og det er musikk og sport.
Så når jeg ser et band på veggen vår
eller en autograftrøye, tenker jeg alltid på
hvor mye arbeid som ble lagt ned i å ta det bildet.
Så det er ikke, se på meg, jeg er enig med Ozzy Osborne.
Det er, du vil vite hva som krevdes for å ha
det bildet som ble tatt med Ozzy.
Og hvilken samtale jeg hadde
med Ozzy på edruskap var, det er en kul ting.
Jeg beundrer folk som hadde en drøm og dro ut
og gjorde det til virkelighet.
Fordi jeg gjør det. Jeg sitter ikke og klager.
Jeg gjør ting, og jeg gjør mye.
Og det faller ikke i god jord hos folk,
men det faller godt i god jord hos de menneskene som teller.
Greit, alle sammen, jeg vil at dere skal si navnet deres
og ett ord som beskriver smerten.
Du ville forlatt andre hvis du ikke levde i dag.
Barna mine, de ville blitt skadet. Jepp.
Fordi de ville, som Rachel sa, føle
at de ikke var viktige nok
og sånne ting for at jeg skal overleve.
Jepp. Men når jeg tenker på resten av familien min,
Jeg må si lettet.
Mm-hmm. Jeg har egentlig ikke vært noe mer enn en byrde.
og forårsaket ikke annet enn vanskeligheter.
Og, eh, jeg
har ikke støtte for kjærlighet
eller aksept av noen andre i familien min enn min
to eldste barn.
Så de, tror jeg for det meste,
familien min ville føle seg lettet
at jeg ikke lenger skal være en byrde for dem.
Borde.
Først og fremst vil jeg rose deg for at du har motet
å snakke slik.
Og jeg skal spørre deg respektfullt, til slutt
av gruppen i dag, kan du gjøre ditt beste
å endre det?
Du vet, Joe, jeg vil si til deg, liksom, hvis du tror
at ingen ville bli knust hvis du,
Du vet, her er vi.
Altså, det er liksom akkurat her.
Vel, hvordan skal jeg se på deg hver morgen, mann.
Som en stor teddybjørn.
Jeg elsker deg av hele mitt hjerte, mann. Ja. Det er så vanskelig.
Fordi akkurat nå er hele deres mening
av meg er at jeg er en feiging og at jeg er svak
fordi jeg ikke forsørger familien min.
Jeg er ikke sånn.
Det er bare sånn familien min fungerer.
Hvis du ikke forsørger, er du egentlig ikke verdt noe.
Hva med vår, kan du gå?
Men i samfunnet vårt føler jeg meg elsket. Jeg føler meg verdsatt.
Ja, helt sikkert. Takk. Ja.
Greit. Amen.
Riktig. Vi tilbyr en vei ut åndelig, følelsesmessig,
fysisk, psykisk, alle sammen
å få folk dit de fortjener å være, som er å leve
med indre fred
og et ønske om å oppnå hva enn de bestemmer seg for.
Den tradisjonelle måten å gjøre ting på er å gå på avgiftning
i 30 dager, og du kommer ut
og du går på støttegruppemøter og gjør 12 ting
og alt kommer til å gå bra.
Og det fungerer rett og slett ikke for alle.
Og da jeg skulle til 12 Steps, satt jeg i et rom
som var full av sigarettrøyk, folk snakket om
hvor fulle de ble hver gang jeg hørte mye tristhet
og sorg og ikke mye spenning.
Jeg ble ikke edru for å være ulykkelig.
Jeg ble edru for å leve livet mitt fullt ut
og finne meningen med livet mitt.
Og jeg har,
Mitt navn er Julie Irman
og jeg er Todd Crandalls assistent hos Racing for Recovery.
Min jobb er å planlegge, å gjøre alle administrative aspekter,
kontakte folk for podkaster,
Gjør flyreisen, og nå deltaet vårt.
Det er bare min jobb å gjøre jobben hans enklere.
Og så Hall Kona, han er akkurat
det han trengte da han skulle
gjennom sin rekonvalesens i starten.
Han er et eksempel på pågangsmot og viljestyrke
og medfølelse
og alt dette for å vise folk at det er greit å være sårbar.
Det er greit å si at du er ødelagt.
Det er greit å be om hjelp.
Det er applausverdig, det er eh,
Jeg vet ikke, jeg prøver,
han har mot til å gjøre noe med det,
eller jeg tror ikke jeg gjør det.
Jeg kobler meg til mitt krystallinske symbol.
Jeg kobler sammen alle fem håndposisjonene.
Jeg forbinder alle tre energisentrene.
Jeg kobler meg til mitt krystallinske energifelt.
Jeg er ikke med i en heksekonge. Jeg er, jeg er mer en enslig heks.
Og det jeg mener med heks betyr at jeg bare praktiserer energi.
Jeg holder plass. Jeg spurte et sted vibrasjonen
av mestring i mitt individuelle krystallinske energifelt.
Så hvis jeg ville ha plass til deg,
Jeg ville bare ha til hensikt å, jeg vil ha deg
å være i en høyere frekvens,
høyere vibrasjon av kjærlighet eller hva det måtte være.
Og bare tenk deg det. Det er bare intensjon.
Du vet, hjernen vår er veldig kraftig.
Vi bruker bare en, men uansett en veldig liten prosentandel av det.
Alt kommer av intensjon.
Så hvis jeg hadde til hensikt å ville holde plass til deg
og har du vært i en trygg beholder, så ville du det.
Hun bringer en følelse av fred, ro.
Og uansett hva jeg går gjennom,
det er som et sikkerhetsnett.
At hun var der har gjort reisen til et knallbra sted.
mye morsommere og mer fredelig.
Jeg har lært mye av å jobbe med Todd.
og å være her på Racing for Recovery
fordi det er mye smerte.
Men det er også mye skjønnhet bak det.
Det er skjønnhet i bruddet.
Vi trodde slaveri var normalt før.
Det var en normal ting å gjøre.
Vi pleide, for ikke så lenge siden, ikke å ha
muligheten til å la kvinner stemme.
Det pleide å være normen.
En dag skal vi som samfunn se tilbake på
hva vi har gjort med dyr
og skamme oss over oss selv.
Jeg ønsker ikke å være med på å skade noen uskyldig skapning.
Jeg kunne aldri gjort det selv.
Så jeg skal til matbutikken og stemme med pengene mine,
å betale for å få et dyr drept, torturert og utnyttet.
Og det føltes nesten som om jeg i det øyeblikket hadde kniven
til dyrets hals.
Jeg var en del av det. Jeg forårsaket den smerten.
Og jeg kan ikke gå tilbake og fikse det. Jeg kan aldri stoppe det.
Så hva er det beste å gjøre?
Finn ut hvordan jeg kan hjelpe
og bli et bedre menneske i fremtiden.
Og mitt hvorfor, ikke sant?
Det var aldri tillatt å skade noen uskyldig levende skapning,
ethvert følende vesen.
Det ødela ekteskapet mitt.
Det ødela mange forhold
med familien min og vennene mine.
Jeg måtte innse at det ikke var noe jeg trengte
å ta det personlig som er en demon
som alle sliter med.
Så du mener alle burde være veganere?
Ja, det gjør jeg. Absolutt. Helhjertet. Uten tvil.
Så siden Todd virkelig elsker Chipotle,
Jeg tror de ville sponset deg.
Jeg elsker det når jeg får det slik jeg vil ha det på utsiden.
Mm-hmm. Jeg liker ikke å gå inn der og vente på det jeg vil ha.
ser hva jeg ser der inne. Greit.
Du må gå forbi alle drapene
før du kommer til grønnsakene.
Og så ser du folkene som kommer bak meg,
Jeg vil ha hjerteinfarkt her
og hjerte- og karsykdommer her.
Hvor mange mennesker de spiser
og så ligger de på sofaen i koma
og de sier, å, vel, det er for den, hva er det,
tryptofan og kalkun.
Ikke sant? For meg er det liksom, nei,
Det er det døde kadaveret du nettopp la,
og pluss at du spiste som brød, vet du?
Og du spiser disse tingene.
Du tenker liksom: «Hei mann, hvem vil gå en tur eller en tur?»
eller lære noe intelligent?
Gjør noe. Én ting veganer spiser vegansk ikke gjør er
redusere eller øke min tålmodighet.
La oss spise.
Vil du ha vann? Ja, takk. Takk for at du lagde dette.
Å, vær så snill.
Vi kjøpte mat en dag
og vi gikk gjennom kassekøen
og jeg sa til rumpa mi, ankelen, klokken min, de kommer til å spørre
for en bil og en sigarett.
Vi går gjennom der, og damer spør: Kan jeg få en kartong?
Eller hva det nå enn var? Og kompisen min sier: Hvordan visste du det?
Jeg tenker liksom, se på vognen, mann. Mm-hmm. Du vet,
Det er gøy å sette sammen en historie hver gang man ser en
handlevognen i matbutikken.
Trening og ernæring er katalysatoren for alt annet
at livet mitt
og det Racing for Recovery tror på, er bygget videre på.
Hvis du trener
og følg det opp med god mat,
du har ikke bare større sannsynlighet for å ha en god dag,
du kommer til å klare deg
med hva som helst hvis det er en dårlig dag.
Og det er derfor folk går tilbake og bruker det igjen.
fordi de ikke lever en god livsstil som hjelper dem
å takle emosjonelle vanskeligheter.
Det er derfor folk siterer tilbakefall, som vi ikke bruker.
det ordet så langt.
I 2023 har jeg deltatt i fire Ironman-arrangementer.
og jeg tror jeg skal gjøre 14.
Ironman er en svømmetur på 3,8 km og sykling på 180 km.
og en løpetur på 26,2 mil.
Og husker at jeg satt i kjelleren min
Jeg lette bare på internett, og jeg meldte meg nettopp på.
Jeg visste ikke hva slags sykkel jeg skulle kjøpe, hva slags sko
å ha på seg, ingenting.
Visste ikke hvordan man skulle svømme.
Jeg spurte folk som visste om disse tingene
for å hjelpe meg med å gjøre det.
Og så gikk jeg ut og gjorde det.
Gjorde min første Ironman,
6. november 1999 nede i Panama City Beach, Florida.
Mange tror igjen at jeg bokstavelig talt bare gikk
fra detox til å løpe Ironmans.
Det var en seks år lang prosess. Jeg var edru i seks år.
Euforien over å fullføre det målet, den var fantastisk.
Og jeg sier: ja, jeg skal gjøre dette igjen.
Jeg vil ikke være som noen andre. Det er den drivkraften.
Du har gjort én. Jeg, jeg vil gjøre 50.
Jeg vil gjøre ting som folk liker,
Herregud, se på det.
Og de går og gjør det selv.
Jeg er den typen person som, hvis jeg vil ha noe,
Jeg skal gjøre hva som helst for å få det.
Tror du at du på et visst nivå kan være avhengig
å løpe jernbelter?
Dette er en avhengighet. Dette er
hvordan et sunt liv ser ut,
og enda viktigere, føles som.
Vi er i vakre Chattanooga i Tennessee.
For femte gang tror jeg jeg har gjort Yvette her nede.
Jeg elsker at dette er den 93. Ironman-turneringen som faller sammen
med at jeg ble edru i 1993.
Det, det er ganske kult.
Og igjen, disse tilfeldighetene virker bare
å skje hele tiden.
Når du tar gode avgjørelser,
det er fysiske konsekvenser
av Ironman på det nivået jeg gjør.
Jeg har hatt ryggproblemer. Jeg hadde en avrevet menisk.
Jeg har hatt en fotskade i tåen min i over et år
som trenger kirurgi.
Trodde jeg hadde noen hjerteproblemer.
Den tollen dette har påført meg internt
er sannsynligvis ikke særlig bra.
Men de fleste av disse tingene tror jeg skyldes
til den emosjonelle helingen som måtte finne sted.
Jeg får fortsatt det rushet.
Og for meg er den ultimate dagen der ute
hvor jeg er i fred.
Ingen tuller med meg. Kroppen min fungerer.
Jeg kan nyte det vakre stedet jeg kjører løp på.
Og så får jeg oppleve den euforiske avslutningen i,
de få timene som kommer etter det.
Herregud. Det er det jeg leter etter for meg.
Praten om statistikk, hvordan til syvende og sist,
Uansett hva dere gjør, kommer noen av dere ikke til å klare det.
Og det er forferdelig. Tull, du setter deg selv opp for å mislykkes.
Jeg har aldri hørt noe i nærheten av at det er her.
Det er, det er lagt opp slik at alle kan komme.
Det er bare opp til deg. Hvis du ville det nok,
Du vet hele greia med å se til venstre
og se til høyre, så kommer de ikke til å klare det.
Jeg går, det er dritt.
100 % av dere trenger aldri å bruke narkotika igjen.
Og rett i starten,
Folk ga meg dritt om det på den kliniske siden.
Hva? Det kan du ikke si.
Jeg bare, ville du ha meg?
å si det igjen? Her er det igjen.
Tid er irrelevant når det gjelder edruelighet. Riktig.
Det finnes aldri en metaforisk målstreke. Vi klarte det aldri.
Vi kan være godt rustet, bedre rustet til å gjennomføre løpet,
men løpet tar aldri slutt.
Riktig. Så du kan enten velge å løpe med vinnerne
og hold det tempoet du er i.
Du kunne spurte langt fremover og gi deg gass,
eller du kan bare stoppe.
Men valget er opp til deg.
Jeg har sett folk gjøre det bra her
og så plutselig er de ikke her lenger.
Jeg har lært i løpet av 22 år nå
å håndtere disse smertene effektivt.
Jeg må håndtere meg selv og følelsene mine
og sørge for at personalet vårt har det bra
og rustet til å håndtere noen av de manglende suksessene.
Likevel er jeg stolt av at jeg har 25 personer som jobber her,
og sannsynligvis 20 av dem var klienter her.
Jeg vokste opp rundt narkotika og alkohol.
Så det var liksom normen.
Du vet, pappa er stresset.
Han skal få skjegg, han røyker hasj.
Og så tenkte jeg at jeg trengte stoffer for å være normal.
Faren min døde, og farens foretrukne rusmiddel var kokain.
Og i mitt sinn var det måten jeg kunne føle meg nær ham på,
å bruke kokain.
I tillegg var pappa den aller første personen jeg noen gang var sammen med
pappa holdt pipen opp til munnen min og tente den
og fortalte meg når jeg skulle inhalere.
Så hvor gammel var du? Jeg var 12.
Røyket du crack med faren din da du var 12?
Ja. Og jeg røykte sigaretter. Jeg var nesten 12 år gammel.
Jeg sa at jeg ville røyke sigaretter.
Og pappas måte å ikke få meg på
å røyke sigaretter var det han røykte Marlboro Reds.
Og han fikk meg til å røyke den ene sigarett etter den andre
og inhalere til jeg har kastet opp og røykt siden den gang.
Pappa ville gjerne, bare ga meg sprøyter.
Han lo fordi jeg ikke engang kunne gå.
Avhengigheten min tok så mye tak i meg at det ble som en jobb.
Min historie er ikke annerledes. Jeg var den laveste av de laveste.
Når du må stirre familien din inn i øynene
og si til dem at du ikke kan betale husleien fordi du nettopp dro
og brukte alle pengene dine på en crack, du vet, det er,
som driver depresjonen dypere til der du vet,
du vel, jeg rotet det til så mye, jeg kan kanskje
også gå distansen med den.
Moren hennes hadde foreldreretten til barna våre.
Hun grep inn fordi vi mistet ballen.
Hun gjorde oss den største tjenesten ved å gjøre det.
Du vet, å ta på oss det ansvaret for oss
racing tok imot oss.
Det kokte ned til hvis du ikke klarer å ta vare på deg selv
og dine egne forpliktelser,
Hvordan i all verden skal du ta vare på barn?
Mamma og jeg har aldri hatt et særlig nært forhold.
Og så, omtrent åtte måneder etter at vi var her,
mamma ga meg endelig adressen sin til der hun bodde
og hun lot meg gå ned dit for å se dem.
Og så andre gang jeg dro ned dit,
Moren min endte opp med å dø av et hjerteinfarkt i armene mine.
Datteren min hadde bedt om popcorn.
Moren min reiste seg og sa: «Samantha, kom hit.»
Så jeg gikk ut, datteren min sto der,
og så plutselig sa hun at hun følte seg svimmel.
Og jeg tenkte at hun kanskje sto opp for fort.
Og så begynte hun å falle. Og,
Beklager, moren min begynte å skjelve.
Og, eh, jeg trodde hun hadde et anfall.
Så la jeg henne på siden
kalte 9 11.
De brukte evigheter på å komme dit.
Og jeg kom til sykehuset,
gikk inn på rommet.
Mamma var lilla.
Det var nok det vanskeligste.
Det viste meg at jeg tar edrueligheten min på alvor,
fordi det ikke falt meg inn å bruke det.
Det som slo meg var at jeg skal få barna mine, vet du,
barna mine blir med meg.
De viste tjenestene ble involvert, og jeg testet meg for narkotika for dem.
Jeg vedtok det. Og så gjorde jeg alt retten syntes var greit.
Du vet, de ville at jeg skulle opprettholde edruskapen,
ha tilfeldige narkotikascreeninger.
Jeg holdt på med alt det.
Jeg skal ha barn i tre år.
Og det, det har vært en opplevelse.
Min åtteåring, jeg tenkte: Åh, hun er ung.
Hun kommer ikke til å huske.
Hun husker mye mer enn hva,
Du vet, jeg trodde hun gjorde det.
De, menneskene som er her,
de forstår ikke virkningen
som de har på meg fra et motivasjonssynspunkt.
Jada. Når jeg ser noen gjøre noe, tenker jeg bare: Å,
Hvis de gjør det, så gjør jeg det.
Mitt hovedmål er å prøve å vinne.
Men ved å gjøre det, ønsker jeg å kunne
løp hele løpet, føler at jeg har kontroll
av hva som skjer inni kroppen min.
Jeg vil ikke at kurset skal mate meg.
Og det er det jeg føler har skjedd tidligere.
Det har alltid vært elementene, vinden, fuktigheten,
og avstanden under den solen i åtte og en halv time.
Første året jeg konkurrerte
eller i det hele tatt hørt om Ironman var i 1982,
faktisk for 40 år siden.
Jeg så triatlonet på TV.
Det var den store sportsverdenen,
denne utrolige tingen som kalles Ironman.
Han beskriver avstandene, vet du,
som 3,9 km fra hundre
og sykle 12 mil, sykle et maraton.
Det er ingen måte en menneskekropp kan gjøre det på.
Det er, det er galskap. Det er sprøtt.
Men mens jeg så disse tilsynelatende vanlige menneskene krysse
den ekstraordinære målstreken, jeg var bare hypnotisert.
Det var noe magisk over det
og noe, noe som kalte på meg.
Jeg endte opp med å kjøre racing i 15 år som profesjonell
Seks ganger verdensmester i Ironman.
Det er en veldig fysisk opplevelse, men det er muliggjort
fordi tankene dine er på rett sted.
Alle har sin versjon av det.
Alle har sin personlige historie
av, av hva de gikk gjennom.
Og hver historie er inspirerende.
Du vet, han kommer fra et helt annet sted enn en
mange idrettsutøvere, selvfølgelig.
Du vet, å bruke det som et symbol på
hva du kan gjøre når du overvinner avhengighet, når du gir slipp
av noe som var veldig giftig for kroppen din
og for livet ditt og for forholdene dine.
Og forhåpentligvis gjøre det til noe som
er sinnssykt bra.
Han kontaktet meg angående coaching, nevnte
at han skal gjøre sin hundrede mann.
Menneskene jeg coacher.
Jeg sier til dem, den eneste dårlige rasen er én
hvor du ikke lærer noe av det.
Det vil være tusen øyeblikk der
du vet ikke om du kan gjøre det.
Og du får tankene dine til å være stille.
Og du innser, vet du hva?
Disse utfordringene vil bli øyeblikkene
som beriker livet ditt mest.
Å nå denne hundrede Ironman betyr
mange ting for meg.
Ett vesen jeg er, jeg finner mitt sanne jeg.
Jeg uttrykker mitt sanne jeg.
Hvis du drar nytte av mitt sanne jeg, flott.
Hvis du hater meg for å gjøre det, så beklager jeg at du føler det slik.
Ikke mitt problem.
Hva prøver jeg å si?
Hvorfor gjør jeg hundre Ironman? Hva er poenget?
Mye av det handler bare om å bli hørt og forstått
og ikke bli slått opp av det.
Og Gud spurte meg: Hvordan vet du når du har
Bekjempet edruelighet eller bekjempet avhengighet?
Og jeg sa, når du dør
av naturlige årsaker, der har du svaret.
Du klarte det. Gratulerer. Du kan bare ikke snakke om det.
Men alle andre vil se det.
Det er da du vet at du har vunnet frem til da,
Du har ikke vunnet en dritt.
Du er bare i kampen som alle andre.
Jeg er virkelig imponert over mennesket han er
og sjelen han er
fordi han virkelig er denne rette stjernen i alt.
Smerte er i mørket. Den er et fyrtårn i natten.
Som om jeg bare, jeg ser det, jeg ser det hos folk.
Og å se ham være,
du vet, har dødstrusler, må dra
gjennom dette daglig.
Det er liksom, hvor mye faen kan én person tåle?
Du vet? Det får meg til å føle at jeg er
går gjennom det selv.
Ja. Jeg er lei av å bli såret for ting.
som jeg ikke synes jeg burde bli såret for.
Det er, det er en uendelig reise mot selvforbedring.
Jeg skal ta all den vanskeligheten for å vite det
Det jeg gjør er å hjelpe noen andre som føler det som meg.
Jeg vil, jeg vil, jeg vil være der for den typen person. Når som helst.
Det er en avgjørelse jeg ville tatt under Ironman.
Jeg ville faktisk stoppet under Ironman for å snakke med noen.
hvem føler det sånn
som traff en nerve.
fordi det er, eh,
Det er den virkelige meg.
Jeg ville gått av sykkelen og spurt: «Hva trenger du, kompis?»
Jeg ville,
Jeg ville sagt, drit i det løpet.
Og hvis folk bare ville tillate det
og slutt å drite i meg, jeg kunne gjort mer
I 30 år hadde jeg i bunn og grunn ingen selvfølelse.
Du vet, traumet mitt var at ingen så verdi i meg.
Jeg ble alltid slått. Jeg ble alltid, du vet, kastet ut.
Jeg hadde ingen, ingen brydde seg om meg.
Så det er følelsene av selvverd som jeg utviklet.
At ingen andre bryr seg om meg. Jeg bryr meg ikke om meg selv.
Det er ikke det at jeg bestemte meg for å bli edru.
Jeg sluttet å bruke narkotika og så ingen grunn til å fortsette.
Jeg prøvde å drepe meg selv.
Jeg er takknemlig, takknemlig for at det, eh, ikke fungerte
for første gang på 30 år.
Jeg ser at jeg er en kjærlig, dyktig og omsorgsfull
person og alt for pokker.
Altså, se på menneskene rundt meg.
Dere bryr dere om meg også.
Og det er, eh, det er nytt for meg.
Jeg kan si at jeg elsker meg selv,
at jeg tar positive skritt mot en bedre fremtid.
Alt er bare fremgang på dette tidspunktet.
Det skjer kanskje ikke like raskt
som jeg tror det burde skje, men det skjer.
Og jeg ser det daglig. Jeg ser veksten. Jeg ser forandringene.
Jeg føler meg bedre.
Jeg tenker tydeligvis at jeg har vært høy siden jeg
var 13 år gammel.
Bare så jeg ikke måtte møte hvem jeg var.
Og, eh, ja, jeg er en av dem som har,
det har noe å bevise.
Nå.
Jeg tror ikke vi noen gang kommer over
eller aldri tenke på noen av de forferdelige tingene
at jeg har hørt at dere fantastiske mennesker overlever.
Jeg tror imidlertid
at når du stopper selvdestruksjonen for å takle det
med de forferdelige tingene,
du gir deg selv en daglig mulighet til å helbrede.
Og hvilken versjon du enn føler at helbredelse er,
ser ut som og, og gjør.
Så ideen om at du ikke trenger å hanskes med de tingene,
det er ikke det vi gjør.
Det er derfor folk stadig vekk går tilbake
for det driver de ikke med.
Så jeg vil gjøre det krystallklart.
Kappløp for bedring handler helhjertet om forståelse
virkningen av traumer.
Uansett hva traume er for deg, hva traume er
for deg er kanskje ikke traume for noen andre.
Det er greit. Dette er ikke en forferdelig konkurranse.
Det handler om å forstå hjertene og følelsene bak det.
Du viser meg noen som bruker narkotika,
Jeg skal vise deg noen som absolutt ikke liker
seg selv, forakter mest sannsynlig seg selv.
Og det var helt sikkert mitt tilfelle.
Historien om rusmisbruket mitt startet virkelig
med å ikke føle seg bra som barn.
Følelsesmessig følte jeg meg rett og slett ikke bra.
Jeg følte meg aldri bra nok, følte ikke at jeg hørte til.
Jeg visste at jeg ikke var smart nok.
Synes ikke jeg var pen, ingenting av det.
Jeg har ingen minner om moren min i det hele tatt.
Hun hadde ikke en ulykke. Hun valgte å ta sitt eget liv.
Hun hadde sagt til denne fyren,
Hvis du skulle drepe deg selv, hvordan ville du gjort det?
Og fyren sa,
Jeg ville kjørt meg selv rett inn i en sementvegg
og dagen etter gikk hun ut og gjorde det.
Når båndet mellom en forelder brytes
og et barn tidlig, det er katastrofalt.
Min første kjærlighet var hockey.
Jeg spilte keeper fordi jeg ville ha alt
å være på skuldrene mine.
Jeg dro til skøytebanen som om dette er hva jeg gjør
og slik takler jeg det
hvordan jeg egentlig føler meg innerst inne.
Og jeg kommer til å få noe ut av dette. Jeg har elsket det.
Mitt valg om å begynne å drikke som 13-åring var det første som skjedde.
at jeg kastet den.
Jeg husker at jeg tok den første drinken.
Det var ikke for innspent, det var ikke rent press.
Jeg var nysgjerrig på hvordan det smakte. Det smakte dritt.
Men plutselig vet jeg at jeg skal ned denne veien.
Og det var det. Hver gang jeg tilsatte et stoff
i meg var det fullt på.
Jeg har aldri gått ut for å ta et par øl med gutta.
Jeg drakk ikke for å ha det gøy.
Jeg drakk for å ikke våkne.
Dagen etter hadde jeg frekkheten til å tenke
at det var greit å bruke kokain på skolebussen.
Skal på hockeykamp.
Jeg var det barnet, og jeg gjorde det ikke
tror det var noe galt med den.
Jeg ble ikke tatt. Jeg ble fortalt
og trodd av autoritet,
som fjernet meg fra institusjonen deres,
Du vet, på høyden av min avhengighet.
Du vet, det var det samme tullet.
Alt jeg kunne få tak i.
Kvart unser kokain i løpet av en helg,
drikker to femtedeler whisky om dagen.
Jeg gikk inn i en takeaway-butikk
og den åpnet klokken 10, og banket bokstavelig talt på døren,
Klokken er 10, åpne døren.
Overraskende nok åpnet fyren den, vet du,
og jeg sier: Unnskyld, mann.
Jeg, jeg bare, jeg trenger ikke dette, jeg vil ha dette, jeg trenger det.
Bare for å roe seg ned, du vet, selv når man snakker om dette, det,
Jeg, jeg liker det ikke, men det er, jeg antar det er relativt.
fordi det er mengden av fordervelse
som jeg var opptatt av den gang
og volumet jeg gjorde gjelder for volumet.
Jeg holder på med edruskap. Det er det samme på fullt og helt.
Så hvordan endte du opp med å bli edru?
Jeg ble arrestert for min tredje fyllekjøring.
Jeg stoppet av to grunner. A, jeg var ferdig med det.
Og BI skulle få noe ut av livet.
Jeg har aldri rørt den igjen. Har aldri vært på avgiftning.
Slutt med cold turkey. Så jeg ga meg selv
en mulighet til å leve.
Og gjennom det har det ført til et kappløp om å komme seg, noe som
Jeg har vært så heldig å få omgi meg med mennesker
som er bedre enn meg til å lage dette programmet
bedre enn jeg trodde det kunne være.
Ikke på grunn av det jeg gjør. På grunn av det jeg har gjort med andre mennesker.
hvem som er bedre enn meg
Racing var den første rehabiliteringen jeg gikk inn i på egenhånd,
ønsker å få hjelp.
Ikke fortalt at jeg må gå og få hjelp.
Ingen kommer til å gjøre dette for deg.
Å konkurrere for å komme seg vil ikke gjøre det for deg.
Du må ville det. Jeg elsker det enkle faktum at
Jeg kan være et levende eksempel
til kundene som kommer til butikken.
At med edruelighet er alt mulig.
Jeg har funnet så mye trøst i å være her og gi tilbake
og vise frem talentet jeg har.
Jeg liker å sette frem god mat
fordi jeg vet når jeg setter meg ned,
hvordan det føles for meg når noen setter sammen noe fantastisk
måltid og faktisk tar seg tid og legger kjærligheten i det.
Det er en stor, det er en stor sak for meg.
Det er mye å si der ute
Det er vegansk i matbutikken.
Det er ikke sunt. Jeg går mer
av den plantebaserte måten å spise på, lære hvordan
å lage mat på nytt med forskjellige ingredienser og sånt.
Det, det har vært veldig terapeutisk.
Jeg synes alle burde være veganere.
Enten lever og spiser du riktig, eller så gjør du det ikke.
Det er ikke min mening. Det er et faktum.
Hvorfor er jeg en så verdifull ressurs på alt?
Bortsett fra når det gjelder mat,
Jeg er som et strålende individ
helt til temaet mat kommer opp.
Og så er jeg en idiot. Jeg skal
les nå fra Gjør ingen skade på kjæledyrgrisen min Milo på forsiden,
som han skal filmdebutere her på et tidspunkt.
Hvilken, eh, hvilken tallbok er dette?
Dette er min fjerde bok.
En av tingene veganere her hele tiden fra ikke-veganere er
det svært indædte dyreelskerens sluttsitat.
Unnskyld. Men Todd, jeg er en dyreelsker.
Jeg har to hunder, og jeg elsker også katter.
Ja, jeg har hørt det en million ganger. Jeg elsker dyr.
Og kanskje du også gjør det.
Spørsmålet er, hvordan elsker du dem i live
eller død på tallerkenen din eller i form av et moteriktig belte.
Hele denne boken er bare full av sånne ting.
Vil dere at jeg skal legge inn noen fakta her også?
Jeg mener, ja. Hvilken kommentar du enn vil legge til. Ja.
Her er et morsomt faktum for folk som har blitt rammet
av brystkreft, som tar livet av mange,
mange, mange individer.
Hvis en kvinne spiser én porsjon om dagen, har hun 50 % større sannsynlighet
å dø av brystkreft enn noen
som ikke spiser meieriprodukter.
Det, det er noe som virkelig treffer hjertene mine
fordi vi voldtar kyr.
Øh eh, hvordan tror du de blir impregnert?
De er der ute og har sex på et jorde med en gjeng
av kåte kyr.
Nei, de er manipulerte.
Du vet, eh, hull i sidene av magen deres
og folk, du vet,
innta hva som helst som er gravid for å bli gravide.
Det er ikke det, det vil de ikke. Det er voldtekt.
Men likevel er folk rett og slett uvitende
med hensyn til hva som skjer.
De 10 viktigste tingene som dreper folk hver dag.
De kommer alle fra hva folk spiser. Men ingen bryr seg.
Det er enormt. Det er det. Jeg gleder meg. Det var fra det.
De, eh, det er feriehuset. Ja. I dag.
Hans første bolig. Ja. Det var en investering.
Milo trengte et annet sted å bo enn, jeg mener dette er
det han hadde da han først kom hit.
Dette lille skuret, som er fint.
Men han trengte et større hus. Han er en sprek gris.
Han trenger et stort sted. Så jeg kjøpte det til ham.
Han bodde i huset vårt. Han hadde sitt eget soverom, sin egen seng.
Så han hadde det ganske bra. Han visste ikke bedre.
og han, vi hadde katter og hunder.
Men han trenger denne typen
av miljøet her ute, noe som er flott.
Vi hadde en nabo, han arkiverte denne tingen
med byen Sylvania.
De har en gris. Du må få dem ut. Så vi kjempet i et år.
Vi kontaktet reguleringsavdelingen.
Planleggingssjefen sier at forskriften ikke gjør det
skille mellom husdyr på gården
og ikke-tradisjonelle kjæledyr.
Og dette er et grått område.
Han sier at Granta-familien på dette tidspunktet kan anke
til reguleringsnemnda, som ville kjøpe dem flere ganger.
Han er en domestisert emosjonell støtte
Sjel. I mellomtiden,
Todd jobber med en advokat
og har støtte fra mer enn 25 000 mennesker over hele verden
gjennom en nettkampanje. Hva
Mener Todd Crandall på kalkundagen?
Så jeg skal snakke fritt om dette. Ja.
Jeg elsker stemningen på Thanksgiving,
men tradisjonene rundt det er bare tull.
Hvordan kan du sitte rundt et bord
og takk når du har en død kalkun
at et eller annet geni syntes det var en god idé å stappe et brød
av brød i rumpa og deretter spise rumpebrød ute
av noe som ble myrdet.
Og vi er takknemlige for det. Det er bare det, jeg beklager.
Det er vanvittig. Vanvittig, rett der.
Hvordan liker du det nye huset ditt? Kompis? Hæ? Sitt.
Kan du sitte for meg? Sitt. Sitt ned. Sitt.
En person kunne bo i den tingen og ha det komfortabelt.
Mm-hmm. Jeg mener, jeg bodde i bilen min.
så jeg ville sove i den tingen.
Skjønner du hva jeg mener? Han har kastet seg over et par personer.
og de sa liksom: Hva er greia med grisen din?
Og jeg sier: slutt å spise bacon, kompis.
Kom igjen, Michael.
kom igjen her.
Jeg prøver å gjøre det jeg vet er riktig. Ja.
Se, han er fortsatt i ferd med å løpe. Flink gutt.
Og jeg vet at det jeg gjør er riktig.
Jeg vet hva det å konkurrere for å komme seg er. Ikke sant.
Og hvis noen ikke liker det, er det ikke mitt problem.
Det tok meg lang tid å akseptere det.
Jeg har mange feil, jeg innrømmer dem.
Men Racing for Recovery har gjort mye bra i 22 år.
Og noe av det der er bare litt latterlig.
Jeg var like avhengig som jeg var i full tilfriskning.
Jeg gjør ingenting halvveis, ingenting.
Så jeg har tatt det nivået av selvdestruksjon
og jeg har nettopp forvandlet det til en tank med selvforbedring.
Ikke bare for meg, men for menneskehetens beste.
Så det er veldig viktig å sørge for
at dette forbedrer livet ditt generelt.
De har sitt personlige formål
hvorfor de vil krysse målstreken.
Det ringer av utfordring, det drypper
med potensielt tilbakeslag.
Det kommer til å sette deg på prøve.
Man kunne se på meg nå, og de så tingene.
Kanskje hva jeg kjører, hva jeg har på meg, hvor jeg går.
Det er bedre enn å få seg en hamburger der ute
og sitter i en, sitter der ute hele tiden.
Møtte Duff McKagan fra Guns N Roses i LA
Delta Club én gang.
Jeg hadde møtt ham før, så han satt rett ved siden av meg.
Jeg sier: «Duff, hva skjer?»
Vi går nå ombord på passasjerer i første klasse.
Ja. Det er bare en enklere måte å reise på.
Alt jeg har gjort ser ut til å riste burene
hvem jeg møter, hva jeg gjør.
Og det pleide å plaget meg. Nå elsker jeg det.
Fordi hvis jeg rister i buret ditt, ta en titt i speilet
og prøv å finne ut hvorfor jeg rister i buret ditt.
Fordi jeg egentlig ikke prøver å Kche. Lawrence har mer,
Todd Crandall er en av de hundrevis
av idrettsutøvere som registrerer seg
for triatlonløpet på 70,3 mil i Augusta søndag.
Det ville bli hans 98. løp.
Jeg konkurrerer ikke mot folk der ute.
Jeg bryr meg egentlig ikke om sluttidspunktet mitt så lenge
idet jeg krysser målstreken.
Jeg er en vinner
Trener til Ironman i Ohio i år.
Jeg blir i juli.
Jeg er litt nervøs for å holde meg rolig.
Løpsmorgenen blir min største oppgave.
Ikke vær flat når du er, når du snur kroppen din,
Det er som om hodet ditt er på en skribel.
Ja, riktig. Og det pleide jeg også å gjøre.
Det er liksom din, du er bare flat, en slags hakkedag.
Det er en glidning, du vet, den eksisterer.
Energibesparelsen også. Å ja.
Alle spør seg selv mens de trener til en
av disse er, hvorfor i all verden gjør jeg dette?
Og for meg handler det bare om å presse meg selv utover det vanlige
det jeg noen gang trodde jeg skulle klare.
Jeg klarte aldri å holde meg til noe som helst fra fortiden.
Så holder seg til noe
og å være konsekvent i det betyr alt for meg.
Nå.
Det er den eneste grunnen til at jeg skal til Ohio i år.
Fordi Shane gjør det
og jeg vil være en del av at han gjør det.
Og jeg vet ikke engang hvilket nummer
blir det for meg på det tidspunktet.
Og det bryr jeg meg ikke om.
Det blir hans første, og jeg kommer til å si: Jeg var der.
Kommer fra avhengighet
og selvdestruktiv oppførsel ved å gjøre noe sånt,
som jeg tror er den gjennomtrengende formen for kjærlighet.
Jeg kan gi kroppen min til å gjøre alle disse tingene
unngå å gå tilbake til noe som helst
som noen gang ville skade kroppen min igjen.
Da jeg brukte det, følte jeg at jeg prøvde å
oppnå noe jeg ikke kunne.
Jeg mener, det startet som, du vet, røyking av hasj,
Å drikke øl ble til opiater
og så ble det til heroin
og så til slutt crack kokain med heroinen.
Og det var omtrent seks år med opiatavhengighet.
Og ting begynte virkelig å gå nedoverbakke
denne siste gangen
og siste gang jeg kjørte i fylla, ble foreldrene mine ringt
fordi jeg ikke møtte opp i retten og biler i deres navn.
Og mamma ringte meg.
Jeg husker og spurte meg
og jeg fortalte henne at jeg aktivt brukte det
og hun reddet livet mitt den dagen.
Så reddet moren din livet ditt.
Ja, kommer inn.
Jeg var ærlig med meg selv om
hva jeg trengte, der jeg var.
Og kappløp for å komme seg
ga meg den tiden jeg trengte
å legge ned litt skikkelig arbeid med meg selv.
Synes du det er problematisk at Racy
for Recovery ansetter tidligere kunder?
Eller synes du det er en styrke?
Eh, jeg tror det er en styrke.
Jeg mener, hvem er bedre til å,
for å hjelpe deg med å bruke programmet
enn at noen har gått gjennom det.
Ja,
Selvfølgelig. Du vet, jeg vil
starte deltid,
Bare få foten innenfor døren, eh, få jordet.
Det kan virke som et lite skritt, men det er et stort skritt for meg.
Du vet, bare på vei tilbake.
Det er som å komme tilbake til verden.
Holder det meg våken om natten?
Tar det meg bort fra å konsentrere meg om
Hva snakker IOP om?
Det gjør det ikke. Så, du vet, igjen, hvis du,
hvis du legger inn en innsats
og uansett hvor små skrittene er,
du legger inn innsats, du holder deg fokusert.
Du vet, hvis du ber om hjelp vel vitende om at du trenger hjelp
og du vet at du kan få det til,
Jeg tror det må være et vendepunkt for alle.
hvor det er internt som gir deg drivkraften
å faktisk forandre ting i livet ditt.
Innser at jeg ikke vil ha dette lenger
og jeg vil ha det bedre for meg selv.
Jeg husker at pappa spurte meg,
kommer du noen gang til å tjene penger på dette?
Har du fire barn å mate? Og jeg sa: En dag skal jeg det.
Akkurat nå, nei. Men en dag skal jeg gjøre det.
Dette startet i et skap.
Vi hadde tre telefonlinjer hjemme hos meg på den tiden.
En personlig telefon, en jobbtelefon,
og en fast faksmaskin.
Da Racing for Recovery-linjen ringte,
Jeg ble spent da den personlige linjen ringte.
Jeg brydde meg ikke engang om jeg svarte, bortsett fra da Duff McKagan
ringte meg fra Guns N Roses.
Det var kult. Men, eh, det var mye bekymring,
mye angst, noen ganger litt depresjon.
Jeg kjørte dette igjen fra skapet mitt, og kjørte over
til en kirke, og dekker opp bord hver torsdag kveld,
tar den ned, legger ting tilbake i bilen min,
kjører den hjem, setter den i garasjen.
15 år med å gjøre det gratis.
Vi fikk statlig støtte.
Vi var på Medicaid, bygde opp kreditten min, mistet den.
begjærte seg konkurs, startet på nytt, alt sammen
å fortsette å konkurrere for å komme seg, å gå, å sende inn papirer
å signere tvangssalget av huset ditt.
Det er tøft. Men jeg tenker bare, ta det med ro. Det er bare et hus.
Det er bare en ting. Disse materialistiske tingene
som jeg mistet underveis, tenkte jeg, hva så?
Mann? Jeg mener, ja, det suger eller hva det nå enn måtte være.
men det er bare en greie.
Jeg lette etter den indre tilfredsstillelsen
hva jeg gjør og må betale.
Og det har det. Så det er en annen ting.
Når folk sier, å, du vet,
Todd handler bare om penger eller hva det måtte være.
Jeg sier: «Hei kompis, jeg fortjente denne mannen.»
Så hva om jeg tjener penger akkurat nå?
Gå ut og lag din egen. Jeg tåler ikke gratisvarer.
Jeg har ganske mange av dem som har vært med
og ut livet mitt ridende på frakkene mine av det jeg har tjent
mens de baktaler meg underveis.
Jeg vet hvem som gjorde det de gjorde mot meg på denne reisen.
Og se hvem som sitter her og snakker om det. Ikke du, men jeg.
Så ta det og legg det et sted
som folk flest ikke kommer til å se, kompis.
Fordi jeg fortsatt er her, og ikke du.
Greit, la oss gjøre det. Å ta denne tingen fra et skap,
for å få muligheten til å eie denne bygningen,
Nat følte seg fantastisk.
Jeg visste den dagen jeg startet med dette at det kom til å bli enormt.
Jeg hadde i utgangspunktet 90 % av visjonen om hva dette var.
Bare ved å gå gjennom den.
Utseendet vårt til denne bygningen er ulikt alle andre der ute.
Og folk elsker det.
Det er suksessplakater overalt her.
Jeg trenger ikke at noen skal fortelle meg at de synes jeg er fantastisk.
Det er fint. Som jeg sa før,
men jeg, jeg kommer ikke inn hit for å lete etter det.
Det er akkurat som en spenningsbryter, en relasjonsbygger.
Det er derfor de greiene er der oppe.
Vi har hatt en tankegang
At dette stedet skal være klart for visning, kaller vi det.
Enhver som går gjennom døren når som helst,
de kommer til å se det.
Det er som om vi ikke bruker en kost
før alle kommer inn for å vaske det.
Det er hele tiden.
Jeg er ikke verdens smarteste mann,
men jeg er flink til å ha folk rundt meg
som er bedre enn meg,
som kan hjelpe meg med å ta det som er i mitt hjerte og sjel
og gjøre det bedre enn jeg noen gang hadde sett for meg.
Er det alt? Det er alt. Wow.
Mitt hjerte er smertefritt. Ja. Ja.
Dette fortjener applaus, folkens. Ja.
Start med et godt vennskap
og, eh, spille et godt partnerskap i årene som kommer.
Todd. Absolutt. Tusen takk.
Setter pris på det, folkens, setter pris på det dere gjør. Jepp.
Alt bra. Takk alle sammen. Vi eier denne greia.
Vi eier det. Vi hadde ingenting. Vi hadde ingen penger.
Og se hva vi har. Det er et bevis på det.
Dette er hva jeg har prøvd å vise dere med dette.
Til tross for alt vi har mistet, hva er det som er galt?
Du vil gjøre noe, og du jobber deg ut.
Du kan for faen gjøre hva du vil, hva som helst.
Så dette er en stor dag,
99 Ironman-løpere her i Boulder.
Jeg elsker følelsene jeg føler,
på grunn av det fysiske presset jeg utsetter kroppen min for.
Det haster. Takk.
Hvis du kan finne trøst i den smerten
og fysisk smerte som sier noe,
Jeg føler ikke press til å gjøre det.
Jeg føler lettelse.
Det er liksom, åh, jeg må bare gjøre én av disse tingene til
og så kan jeg slappe av.
Hundrevis av utøvere konkurrerte i Iron Man-løpet
i Boulder i morges.
Det er en imponerende begivenhet,
men enda mer imponerende enn
den rasen er menneskene som deltar.
Denver Seven's, Christian Lopez introduserer oss
til én konkurrent som nådde en viktig milepæl i dag.
Todd Crandall sier,
denne hendelsen hjalp ham med å overvinne år med familietraumer.
Jeg kommer fra en 13 år lang avhengighet av narkotika og alkohol.
Jeg ble edru i, eh, april 1993
etter å ha mottatt min tredje siktelse for fyllekjøring.
Livet handler om å tjene andre mennesker i nød,
og det er det vi er her for å gjøre.
Crandall sier at han skal konkurrere i sitt 100. Ironman-løp i
Hawaii i oktober med rapportering i Boulder.
Jeg er Christian Lopez, fra Denver syv.
Jeg vet ikke, mann. Det er, det er, eh, det er vanskelig.
Dette er den vanskeligste delen med det. Ike.
Jeg ser på båtene, kan jeg svømme til en båt
og sånt, du vet, og det er liksom, ok,
så gå til den neste.
Jeg har vært på flere Ironman-konkurranser der
flere personer har dødd
og jeg tror mange kanskje blir opptatt av dette
før de egentlig burde.
Definitivt den svømmingen, folk starter for hardt,
de mister pusten, de begynner å få panikk.
Og det er der jeg tror mange druknet.
Døtrene mine var med meg på Ironman,
Wisconsin for et par år siden,
og to fedre døde under svømmingen
og de dro folk ut
og hun er, du vet, det er at pappaen min, eh,
forbanna forventet ikke det.
Øh, det, det, når jeg, når jeg ser på det fra
det perspektivet, det, det, det, eh,
skremmer meg litt.
Og så bruker jeg det som motivasjon.
Todd var litt bekymret for svømmingen.
Hvis du fokuserer på ett aspekt av mekanikken
av hjerneslaget, er det ikke plass i hjernen din til å være redd.
Mantraet du skal si
for deg selv hele dagen ute i vannet
er havet min venn.
Havet er min venn. Havet er min venn.
Det er bare det at, hei, du kan dø her ute.
Vet du hva? Jeg kunne dø mens jeg gikk over gaten.
Jeg kunne dø av hjerteinfarkt akkurat nå.
Hvis jeg dør under en Ironman, la nyhetene dekke det.
Fremme racing for restitusjon, så er vi i orden.
Jeg skal ikke leve i frykt, men ja, folk dør.
Bekymrer du deg noen gang for at Todd skal dø under en Ironman?
Aldri. Hva med når han er omtrent
å gjøre svømmedelen?
Bekymrer du deg noen gang for det?
Jeg bekymrer meg aldri for at noe skal skje med ham.
Det er liksom jobben min.
Ta vare på ham for å sørge for at det ikke skjer.
Jeg sørger for at energifeltet hans er på plass.
Vi har forberedt alt dagen før løpet.
Alt som virkelig gjør livet hans enklere.
Det er skikkelig kult å være så nær noen,
hvor hun mange ganger har ting klare for meg
før jeg i det hele tatt vet at jeg trenger dem selv.
Og det er egentlig det forholdet startet, Ed.
Hvordan kan jeg ta bort smerten din når vi går ut
til Ironmans og dra på turer, jeg lager flyplanene,
hoteller, alt han trenger, må jeg si,
Jeg er ganske på bølgelengde med ham.
Sannsynligvis mer enn noen jeg noen gang har vært i mitt liv.
Jeg tror folk flest ville sagt at nok er nok.
Jeg ville aldri sagt det til ham, det er for mye.
Eller så er du ferdig med å gjøre dem.
Fordi jeg tror at hvis det gjør ham lykkelig
og han jobber med å finne ut hvilke giftstoffer som må utarbeides
derfra, så er det positivt.
Helt ærlig, jeg er imponert over hvordan han håndterer ting.
Derfor frykter jeg aldri
at noe vondt kommer til å skje.
Han regner ut alt det i hodet sitt, vet du.
det finnes alltid en reserveplan.
Det finnes alltid en måte å finne ut av noe på.
Hvis noe skulle skje med ham. Hvordan ville du følt det?
Å ta inn den følelsen?
Jeg ville blitt helt knust.
Beklager. Du er flink.
Det finnes massevis av motiverende historier der ute.
Noen overvant en motgang
og de oppnådde noe stort.
Hva gjorde det for menneskeheten?
Historien min handler ikke om at jeg tok cola
og nå kjører jeg Ironman.
Det er en del av det. Historien er hva jeg driver med med racing.
for gjenoppretting og suksess med det.
Det er historien.
Jeg er ikke avhengig av noe.
Jeg er fokusert på en mengde ting som tillater meg
å leve en balansert, helhetlig livsstil som jeg liker å leve.
Jeg er ikke avhengig av dette når det forårsaker smerte
for andre mennesker, er det et problem.
Når det hjelper andre å fortsette med det.
Empati, ydmykhet og takknemlighet.
Jeg har empati med noen som ser det
og er misunnelig på det.
Og det er mye av det dette er.
Det er mye sjalusi
og jeg liksom, kompis, hvorfor er du sjalu?
Hva er galt? Hva trenger du? Hvordan kan jeg hjelpe deg?
Fordi jeg har gjort det samme. Jeg fortjente denne mannen.
Jeg prøver ikke å bevise noe.
Jeg tror ikke jeg prøver å vise hva som kan gjøres.
Når du ser deg rundt og ser hvor du er, så er du...
du er på dette utrolige stedet som ble skapt
av vulkaner.
Den er enorm og den er mektig.
Og, og du kan føle ånden
av øya som bare kommer ut av alt
annerledes enn noe annet sted
at du noen gang vil konkurrere.
Hvilket som helst annet sted du noen gang vil være på denne planeten.
Og det er det som gjør det fantastisk.
Når jeg lander, takker jeg øya
for selv å være her når det er vanskelig
og varmt og vindfullt og alt det der.
Jeg er liksom takknemlig for å oppleve all denne fysiske smerten
akkurat nå fordi det er den åndelige belønningen til slutt
at all den fysiske lidelsen, om du vil, er verdt det.
Men når man setter det i perspektiv, så er det jo
så mye unødvendig lidelse som foregår i verden at
Lidelsen til en Ironman er ingenting.
Jeg holder på å bli skikkelig jævlig drittsekk. Kompis, dette suger.
Dette er så vanskelig.
Jeg tror en av de største delene av Todds 100-årsjubileum er
hva blir det utover det?
Hvilke lærdommer har han lært gjennom denne reisen?
Hver eneste av de avslutningene han oppnår,
selvfølgelig har du supportteamet ditt, de lar deg få
til startstreken, men det er deg
som bringer deg til målstreken.
Det var 23 år med triatlon
det førte til en 32. euforisk følelse.
Det var fantastisk. Helt fantastisk.
Det var alt. Og litt til.
som jeg trodde det kom til å bli,
og det er enda en grunn til at jeg ikke vil gjøre det igjen,
fordi den ikke vil fange den samme følelsen.
Så hva er poenget med å gjøre det?
Jeg har gjennomført 106 Ironman-løp siden 1999.
Som om jeg har hatt noen av disse i en årrekke.
Eh, verdensmesterskapets ene fra St. George som jeg hadde på meg.
Hvordan jeg ser ut, oversett til hvordan jeg føler meg.
Denne har jeg på meg på Penn State.
Jeg har fått en fotograf som kommer ut.
Jeg vet at hun kommer til å ta noen bilder.
Jeg har aldri hatt en rød. Jeg har en magentafarget sykkel. Jeg sykler.
Så jeg visualiserer allerede
hvordan bildene kommer til å se ut
og det er de tingene som hjelper meg å fortsette.
Neste år har jeg lyst til å gjøre noe
hvor jeg gjør et visst antall på X antall kontinenter.
Jeg vil komme dit jeg skal
til en by og holder et foredrag på en skole,
spiser et vegansk måltid et sted, markedsfører boken, du vet,
møte hva som helst.
Så ideen om: «Hei, jeg var narkotikabruker før.»
og nå gjør jeg hundre, mine hundre
og sjette Ironman eller hva det nå enn måtte være.
Det var det som startet hele greia.
Så de små fryktene jeg snakket om tidligere, eh,
Jeg har hatt de fryktene hele livet, vet du, ikke
at jeg vil skylde på traumer,
og omstendigheter og miljø,
men de tingene hadde faktisk mye å gjøre med
hvorfor jeg ble den personen jeg ble.
Hvorfor jeg begynte å tenke slik jeg gjorde i ung alder.
Og jeg visste ikke at jeg skulle legge noen av dem
det sammen gjennom hele livet mitt.
Noen ganske dårlige ting skjedde med meg i ung alder.
Og, eh, det fikk meg til å tenke annerledes.
Og så hjemmet jeg vokste opp i med en voldelig far
som også fikk tankene mine til å falle i en frykttilstand
og usikker på alt og ingenting.
Og derfor måtte jeg finne måter å være lykkelig på
og smile og ikke tenke på de tingene.
Og, og det, det var virkelig ikke min feil
at det startet slik,
men det var min feil på et tidspunkt.
Hvorfor jeg fortsatte å ta dårlige valg basert på den gamle tankegangen
og måtene jeg tenkte på for å beskytte meg selv og overleve.
Dette stedet her har hjulpet meg å se på alt dette i et nytt liv
og plasser den der den er,
det er kategorisk bedre i mitt hode
og jeg kjemper mot frykten, og jeg gjør det ikke alene.
Du vet, det er mange folk rundt det
som hjelper den positive kraften her rundt.
Bare det å bli sunnere hver dag med trening
og, og hver dag å være involvert i ting som er gode,
du vet, bandet.
Og, og jeg har blitt fortalt det ganske mange ganger siden jeg var der
Her har ting jeg har sagt hjulpet folk.
Det så jeg aldri komme, det så jeg aldri komme.
Og derfor kan jeg ikke gjemme meg bak frykten min
og jeg kan ikke, jeg kan ikke ta imot negative tanker.
For hvis jeg gjør det, så begynner jeg bare å drepe meg selv
selvverd igjen, og jeg skal tilbake dit igjen.
Jeg kan være der jeg ikke vil være.
Jeg vil leve i dag, og det er derfor jeg holder meg i live i dag.
Å ja.
Hvor stor andel av klientene opprettholder faktisk edruskapen?
Jeg vil si 25 %.
Jeg tror jeg ønsker det
og å faktisk gjøre det er to forskjellige ting.
Jeg føler det, jeg føler med dem.
Men jeg tror at hvis, hvis jeg lar det påvirke meg mer enn bare det,
Jeg ville ikke kunne hjelpe den neste personen.
Ja. Det har vært noen få personer jeg har,
Jeg har sett på mens de går gjennom programmet og, og forlater.
Riktig. Når du tror de er,
de gjør et gjennombrudd.
Og det stemmer. Når jeg tenker
at de vil avslutte programmet, kan det være noe
så dypt der inne at de ikke er klare til å takle det.
Jeg bruker ikke ordet fiasko,
Jeg bruker ordet «ikke lykkes ennå».
Og hver gang noen ikke helt klarer det heller
permanent, eller de har bare ikke klart det ennå.
Det minner meg om hvor takknemlig jeg er for å ha det jeg har.
Du leser om folk som dør
som kom innom her og sånt.
Det er, det, du vet, det knuser virkelig hjertet ditt
fordi, du vet, det er som om du ikke klarte å nå dem nok
å få dem til å ville forbedre livet sitt.
Får det deg til å stille spørsmål ved programmets tilnærming?
eller din egen tilnærming?
Ikke i det hele tatt. Nei. Fordi jeg vet hva det gjorde for meg.
Jeg vet hva det gjorde for alle slags ansatte som jobber her.
og vi hadde alle noe til felles.
Vi ønsket forandring.
Vi ønsket en annen måte å leve livet på, og det fant vi.
Hva racing for Recovery gjorde
for meg trodde de faktisk på meg
helt til jeg begynte å tro på meg selv.
Hun gjør de tingene som gjør henne glad, vet du.
ved å ta GED-eksamenen hennes, vet du,
Hun jobbet på bensinstasjoner hele livet.
Hun er ikke bare fornøyd der hun er.
Hun vil fortsette. Hva kan jeg oppnå nå?
Prosessen jeg startet
og så døde moren min, og jeg ble deprimert.
Så den slags tap av motivasjon.
Og så tenkte jeg endelig: Vet du hva?
Nei, jeg må bli ferdig med dette.
Og jeg fulgte drømmen min
og det betyr mye å ha dere alle her med meg.
Det er to personer savnet,
men jeg vet at de er her i hjertet mitt, og det betyr mye.
Moren din er stolt av deg. Hun ser ned på deg.
Og jeg var der med deg hele tiden.
Du vet, det var det, jeg skjønner.
Så for fem år siden fra å bo på siden
av motorveien i California til å gjøre dette,
dette er hva det handler om.
Hun gjorde alt dette på egenhånd. Eh, du vet, motivasjon.
Nå har hun c-bevis, DCA-innehaver.
Jeg venter bare på to GED-kurs
og jeg gjorde resten på telefonen min
og telefonen min har riktig skjerm, men det er dedikasjon.
Jeg ville prøvd å sove der, hun studerer, vet du.
Og jeg har aldri tenkt: «Å, sett det i gang, kjør på.»
Det er det som skal til, vet du? Søvn
Det. Eh, hva
Hva gjør dere? Kom hit.
Å, dere er familie. Dere gjør ikke det dere gjør.
og ikke bli kalt familie.
Tror du ikke er familie. Du og Julie er begge familie.
Du, du er stolt av meg, så du gråter. Jeg elsker deg, kjære.
Jeg, eh, dette kommer til å høres kjedelig ut,
men det er noen ganger, eh, moren min har Facebook
og som den dagen jeg ble uteksaminert sendte jeg henne en melding
og fortalte henne liksom, du vet, hvor bra jeg har det.
Og jeg vet at hun ville vært stolt.
Litt engstelig. Mange mennesker her,
men vi kommer oss i vannet, og så er det på tide å gå derfra.
Det siste løpet begynte jeg å ri på noe på hånden min
så jeg kan se på det i dag.
Jeg fikk puste til svømmeturen, sykkelturen og moren min.
Fordi hun er her for dette løpet, så
det er virkelig spesielt for meg.
Jeg gleder meg til en avslappende svømmetur.
Jeg gleder meg til en sykkeltur uten vind og en veldig varm tur.
og jeg håper å få kontakt med Josh
og Shane, så alle tre
av oss kan krysse målstreken sammen.
Det hadde vært ganske kult.
Så det virker som helt opp
helt til du kommer i vannet, det
virker som det tar en evighet.
Det vanskeligste for meg er vanligvis svømmingen.
Det er en viss angst,
men stasjonen min er ute av spill
og jeg gjør det hver gang
og så snart skuddene avfyres,
Det er som om du har stanset tidskortet ditt,
Det er folk ved siden av deg,
Brillene dugger, jeg kan ikke se hvor du skal.
Det umiddelbare er, du vet, at jeg kommer til å drukne.
Det er den kamp-eller-flukten.
Og så må jeg minne meg selv på å senke farten
fordi jeg sannsynligvis starter i et tempo
som jeg ikke klarer å holde på med gjennom hele kurset.
Du kan aldri dukke opp her og la det være enhjørninger
og regnbuer, vet du?
Det er som om dette er en ekte menneskelig opplevelse.
Det er en rå opplevelse.
Jeg tror det vil hjelpe meg på et personlig nivå
sette nye mål for meg selv
og forhåpentligvis kunne gi det tilbake til kundene også.
Han forteller alle at mitt eneste mål er å fullføre,
for å fullføre svømmingen.
Jeg fullfører sykkelen, fullfører løpeturen,
og krysse målstreken.
Det var mange ganger under treningen jeg ønsket
å gi opp, men bare å fortsette
og viser meg selv at man kan komme seg gjennom mye,
Bare den prestasjonen var ganske viktig for meg.
Det er liksom så stort at det er vanskelig å ta et skritt tilbake
og se på det noen ganger,
men jeg har de øyeblikkene hvor jeg er i stand til det
å se hvor langt jeg har kommet.
Men bortsett fra det, er det vanligvis bare det som skjer etterpå
Og det er det han vil gjøre i livet, å være en vinner.
Han øver på det hver dag, og edruskapen hans
og hans fysiske form
og hans ansettelse gjennom Racing for recovery
og han prøver å dele tilbake det som har blitt delt med ham
og jeg er veldig stolt av ham for det.
For meg, å se noen gå fra å være avhengig
Til Ironman, det er fantastisk.
Det jeg virkelig liker er når de bruker det
fysisk Ironman-avslutning
og så videre til den neste
av en familie for selvforbedring av spiritualitet.
Det er egentlig det Ironman handler om.
Å ta noen bokstavelig talt har kommet inn her
med en søppelsekk full av klær
og så se på dem som om de var seg selv, ikke brukte narkotika,
å forlove seg med familien sin.
Det er utrolig.
Etter å ha opplevd rusmisbruk i rundt 16 år
og de selvdestruktive atferdene, jeg,
Jeg synes det er fantastisk, ikke sant?
Jeg tar ikke på meg kostyme hver dag
å late som om man er noen.
Jeg er den fyren.
Hver gang vi kommer inn for en Ironman, er dette jobben min.
Jeg får legge ut alle disse solene
og skape litt stemning for Todd.
Alle disse blir polert
slik at de ser best ut på bilder. Får dem til å føle seg bra.
Synes du det er uvanlig liksom?
Gjør jeg det? Nei, ikke i det hele tatt. Nei. Mm-hmm.
Jeg synes ikke det er uvanlig i det hele tatt.
Jeg tror det er en del av å sette stemningen
og få dem til å føle seg bra.
Ja, det er bare en del av presentasjonen, ikke sant?
Du vil kle deg for suksess, du vil kle deg for
hva som gjør deg glad.
Når du kler på deg antrekket og tar på deg det
og du føler deg best mulig
Og hvis du ser best mulig ut, skal du gjøre ditt beste.
Du har bare det ritualet, og jeg, jeg kommer inn
og alt, enten det er et hotell eller en Airbnb
og på en måte gjøre det til et hjem.
Noen ganger er det bare dager hvor han har AA,
en tøff omgang, og angsten setter inn
og jeg tror noen ganger bare at jeg liksom har en evne til å vite
hva han trenger før han trenger det.
Det er litt av den OCD-en
som slår inn av og til.
Det er nyttig. Jeg mener, jeg tror
Det er nok derfor jeg liker de kjedelige oppgavene
polering av Oakley-ski og den lille oppmerksomheten på detaljer
og at jeg legger på nede.
Alt jeg gjør om morgenen er i utgangspunktet for meg selv,
men jeg vet at andre kommer til å få den beste versjonen av meg
å hjelpe dem, og det er mitt mål.
Men det er ikke for å reise seg og motivere folk.
Det kunne jeg gjort fra sofaen.
Jeg skal gjøre noe for å opprettholde tankesettet
som jeg lengter etter hver dag, hva enn det er.
Jeg prøver ikke å skape flere versjoner av meg selv.
Jeg prøver å ta det jeg gjør som har vist seg å fungere
og få noen til å bruke
den velværen for sin egen velvære.
Det er et annet spill.
Det er det som gjør meg helt fantastisk
hva jeg gjør i tjeneste for mennesker.
Jeg vet dette drittet. Jeg leste det ikke i en lærebok.
Det er derfor de barna knytter seg til meg.
Så det er her hele greia mi begynner, egentlig,
og ironisk nok lørdag når jeg gjør mitt hundre
og 11. Iron Man for 53 år siden i dag
min virkelige mor begikk selvmord av narkotika
og alkohol, og at hun tok sitt eget liv.
Jeg vokste aldri opp med å tenke: «Å, herregud, moren min tok sitt eget liv.»
Stakkars meg, jeg kommer til å ende opp med å bruke kokain.
Det, det er ikke min tankegang. Jeg kjente henne ikke engang.
Jeg har ingen minner om henne.
Men som en 56 år gammel mann som er en autorisert rådgiver som jobber
med mennesker som har opplevd traumer, kan jeg se tilbake og,
og se på meg selv som den tre år gamle gutten
og gå, hvordan følte den ungen seg egentlig?
Så hvis du har gått gjennom,
foreldrene dine har blitt skilt,
du har dessverre blitt fysisk overfalt
eller Gud forby, seksuelt
eller dritt har skjedd med deg, det er der jeg tror et valg
å bruke narkotika begynner.
Du vet, når du fnyser en linje eller hva det nå enn måtte være,
eller du drikker hva som helst, så drar vi alle,
Mann, livet mitt suger.
Jeg skulle ønske jeg kunne gjøre dette. Jeg burde ha gjort det.
At den slags prat ikke fører deg noen vei
hvis du legger ned disse tingene
og det inkluderer, du vet, kriminell aktivitet
eller hva enn dere driver med.
Når det stopper, som jeg sa tidligere,
Du har nettopp gitt deg selv en nøkkel til å gjøre hva du vil.
Én avgjørelse om å slutte med narkotika
og se hva det gjør med folk.
Det er ganske gøy. Og dere kan gjøre noe sånt som
det på din egen, på din egen måte.
Gir det mening? Ja. Still meg noen spørsmål. Jeg er ferdig med å snakke.
Jeg mener, det er en mulighet til å få informasjon,
Du vet, hjelp meg med tilfriskningen min.
Jeg har ikke fullført mye i livet mitt
og alt jeg gjør, som jeg fullfører, er liksom,
ok, som om jeg gjorde dette, jeg gjorde jobben
og du vet, det er det, det bygger selvtillit.
Det får meg til å føle meg bra med meg selv.
Jeg løp mye før, men etter å ha hørt om at du gjorde alt dette,
Ehm, Ironmans og alt det der
som gjorde at jeg fikk lyst til å begynne å løpe igjen.
Så jeg skulle spørre deg liksom, hva slags prosess jeg burde være
å like, du vet, til slutt løpe halvmaraton,
deretter maratonløp, og deretter avansere
med sånn bedring og alt det der, vet du?
Så sa Suzy
at jeg umiddelbart begynte å se på skoene dine
og jeg tenker, vel, jeg ville ikke løpt i de.
Så jeg ville kjøpt meg noen sko
og så se etter skikkelige treningsprogrammer.
Gå til en løpebutikk, kom i skikkelig form.
Hvis du trenger hjelp, så hjelper jeg deg med det.
Begynn å løpe, og når du vil komme i gang med dette
eller hva som helst, jeg skal vise deg
én ting jeg vil at barna skal få ut
av det er at de er av verdi.
Det de gjorde er ikke hvem de er
og det de vil bli er det de er skjebnebestemt til å gjøre.
Jeg snakker liksom med hjertet før jeg tenker så mye.
Og i går var jeg liksom, jeg gjør ikke det,
Vet ikke hva dere skal gjøre i morgen.
Jeg skulle løpe med noen i morgen
og jeg tenkte ikke på,
Jeg gjorde en Ironman for tre dager siden.
Jeg er fortsatt sliten, men de dukket opp
og jeg sier: La oss gå.
Det var fantastisk å løpe med de gutta i dag.
Jeg føler at det bare er en annen måte å leve på,
en annen måte å leve på, vet du,
moralen du står på.
Mange av dem gjør deg til et bedre menneske
og fortsette å være et bedre menneske dag for dag.
Og det er noe jeg ønsker å gjøre.
Du vet, jeg vil ikke at du skal være en slem fyr.
gjøre de samme tingene om og om igjen.
Han dukket opp i dag, han hadde på seg splitter nye sko
og jeg spurte ham om dem.
Jeg sa: «Hei, hvor hadde du de?»
Og han sa: «Jeg fikk dem i går.»
etter samtalen, som jeg tenkte, wow,
Løping er noe jeg har lyst til å gjøre.
Jeg føler at hva er den beste sjansen til å gjøre det med Todd?
Du vet,
Jeg, jeg understreker at det vonde er over
og det gode kommer så lenge
siden du ikke bruker narkotika eller skader deg selv.
Jeg vil ikke bli beundret.
Jeg vil bare være et eksempel på hva som kan være.
Tenker du noen gang på selvmord?
Jeg kan ikke engang telle hvor mange ganger jeg har tenkt
av det der.
Jeg ville ikke engang, vil jeg si
i 53 år har jeg sannsynligvis følt
det i en viss grad
for over halvparten.
Jeg mener, det er over 50 %.
Ehm, har det
vært skikkelig dårlig?
Jeg ville sagt, eh,
25 % av den tiden.
Og har det vært enda verre enn det?
Du vet, å komme dit du er
tar, du er
undersøker planleggingen din, din,
Mitt neste spørsmål er hvorfor
fulgte du ikke opp med det?
Jeg kan ikke.
Er det fordi du føler at jobben din ikke er ferdig ennå?
Nei, det er,
Jeg kan ikke fordi, eh,
Det kan jeg ikke gjøre mot andre mennesker.
Javisst. Fordi jeg gir det ikke til noen, noen som sa,
Se, jeg visste at han ikke kunne.
Jeg visste at han ikke ville klare det. Dra til helvete.
Kraftig storm rammer østkysten
og uvær som rammer sentrum av landet.
Den tropiske stormen Ophelia herjet langs østkysten.
Ophelia traff Nord-Carolina tidlig
Lørdag, med vind på 112 kilometer i timen
og kystflom, den saktegående stormen som oversvømmer I
95 korridor
og mer regn som forventet fra New York City
til Boston på mandag, noe som blir en tøff morgenpendling.
Du vet, disse greiene med moren min, jeg er alltid veldig,
eh, stoisk om det.
Jeg har vært trassig mot det.
Jeg har vært sint for det,
men jeg har aldri skikkelig brutt sammen
og bare erkjente at det var vondt,
eh, det har jeg.
Jeg pleide å se på det i sinne
hva hun gjorde.
Det og frustrasjonen og spørsmålet om hvorfor hun gjorde det.
Så, gjennom avhengigheten min, forsto jeg hvorfor hun gjorde det.
Og gjennom 30 år med å være edru, prøver jeg virkelig
å omfavne hva det gjorde med meg som barn.
Hvordan det fortsatte som mann
og potensialet jeg har til kontinuerlig helbredelse
å gjøre godt med det.
Og tidevannet er på vei tilbake her på Jones Beach akkurat nå.
Men når vannstanden stiger senere i dag,
Det er da myndighetene advarer innbyggere om å være på vakt
for mer kystflom.
Og etter hvert som vi fortsetter å se
For meg har dette handlet om utseende
hva hennes død har gjort for mennesker.
Hvis rollene var byttet om
og jeg ser ned på barna mine som gjør noe sånt,
Jeg ville være, jeg ville lage,
Jeg ville vært stolt av dem.
Jeg ønsker å bli husket som en som ga alt
at de måtte få noe til å fungere
som var større enn dem.
Det har ikke kommet uten mange tap.
Noe av det tapet har vært veldig vanskelig,
men jeg tror at tapet måtte skje slik at jeg virkelig kunne omfavne
hva mitt livsformål er.
Folk spør meg alle, du vet, hvordan gjør du de tingene?
Dette er en del av det.
Gjør du én, tar du vare på kroppen din.
Dette er kompresjonsstøvler
som bare sirkulerer kompresjonssykluser på beina mine for å, eh,
bli frisk og gjøre det igjen om to uker.
Og jeg har det igjen. Herregud,
Jeg fikk en til om to uker.
Jesus.