Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim, Red Ollero!
A MABUHAY HAZUGSÁG
Hűha! Köszönöm szépen.
Pár éve alig tudtam megtölteni a nézőteret.
De ezen a hétvégén három telt házas előadásunk is van.
Ejha! Szóval köszönöm.
Nem semmi!
Fura szakaszába ért a karrierem.
Mert mintha egyre híresebb lennék, de mégsem, aztán…
És ez nem a „majdnem híres” kategória.
Én inkább úgy hívom: „bizonytalanul híres”.
Értitek? Bizonytalanul.
Bizonytalanul híres. Híres, de…
Az a fajta híresség, amit magyaráznod kell a többieknek.
Ha bizonytalanul vagy híres,
sok olyasmi történik, amire nehéz mit lépni.
Mondjuk, amikor sétálsz a plázában, és találkozol valakivel…
A Ben&Ben.
Ennyi. Tényleg. A Ben&Ben.
Gyakran Ben&Ben-tagnak hisznek,
mert már jó ideje az a fazon a híres duci.
Az a pufi a Ben&Benben.
Gőzötök sincs, miért, mi? Nem ismeritek a szabályt?
Tényleg? Azta! Oké. Elmagyarázom.
A Fülöp-szigeteki szórakoztatóipar íratlan szabálya,
hogy egyszerre csak egy pufók híresség létezhet.
Kettő nem. Az sohasem fordult elő a történelem során.
Legfelül csak egy pocakosnak jelölnek ki helyet.
Viszont nemrég
az a duci a Ben&Benben lefogyott, igaz?
Ledobta a kilókat.
Úgyhogy oda a jogosultsága.
Bizony. Ezt bukta.
Már ki is rúgtuk a csoportos chatünkből.
Van egy „Pufi hírességek” nevű csoportos chatünk.
Rögtön kirúgtuk. „Neked normális a testtömegindexed!”
„Mennyi a vérnyomásod, mi?”
„Hogyhogy rendben van?!”
Szóval kitettük. És most üresség támadt.
Egy hatalmi vákuum.
Dúl a harc a hatalomért köztem és Ninong Ry között.
Ugye?
És őszintén,
nem tudom, ti mit gondoltok,
de szerintem én kéne hogy legyek a következő igazi dagi celeb.
Igaz? Vagy ti nem…?
Ne! Ez olyan erőltetett!
Mintha kényszerből csinálnátok. Na de meggyőzlek titeket.
Nem szeretnék senkit kényszeríteni. Mert…
Az összes korábbi kerek hírességnél
a celebstátuszuk mellett ott a duciságuk.
Értitek? Ott a duciság is.
Kizárólag a pufókságuk miatt híresek, nem?
Mint Monty.
Mi az együttese neve?
„Hogy hívják az együttesed, Monty?” „Mayonnaise!”
Jun Sabayton azért híres, mert pucérkodik,
sosincs rajta póló.
Mindenki láthatta, milyen pufók.
Nálam ez a szerda!
Mindennap ezt csinálom. Nekünk, duciknak ilyen egy átlagos nap.
„Süssünk ropogós sertéscombot!”
„Főzzünk ropogós disznóvérpörit!”
„Ropogós kare-karét!” Ugye?
Istenkém! Nálam mindennap ez megy.
És eszem. Hűha! Oké.
Csakhogy ők nem tesznek le semmi újat az asztalra.
Igaz? Minden csak a duciságról szól.
Folyton csak…
„Tele vagyok!”
Állandóan ez megy.
Na de én! Nézzetek csak ide!
Figyeljétek ezt a stílust, baszki!
Én vagyok rá a bizonyíték, hogy duciként is öltözködhetsz színesen.
Ki vállal fel színeket, mi?
Előttem a ducik csak feketében jártak.
Erre most mit látok?
Színes ruhákban lépnek fel a pufik.
Egyre magabiztosabbakká válunk.
A múltkori fellépésen láttam egy lilába öltözött ducit!
Egy testes ember lilában!
Tudjátok, milyen nehéz duciként
lila ruhát hordani?
Vegyél csak fel lilát, és amint kilépsz az utcára: „Grimace!”
Ugye? Így. De magabiztosság az már van.
Ugyanis én áttöröm a határokat.
Nézzétek csak rajtam ezt az egyedi kimonóinget!
Wear Amu.
A hátulján…
egyedi hímzéssel.
Na? És Jordanben járok. Tudjátok?
Állati menő, mi?
Mindenkinek bebizonyítom, hogy a duciság érték.
Nem csak a…
Tudjátok?
Ugye? Minden fellépésen megmutatom,
hogy a duciság történelmi és társadalmi értéket hordoz.
Nem tudjátok, mi mindent köszönhetünk a pufiknak.
Fogalmatok sincs, igaz? Látom, jó sok itt a nyeszlett ember…
Elfogultak vagytok. A soványak vezetik a világot? Hát nem.
Sok mindent, amit természetesnek vesztek, mi találtunk fel.
A pufik nagy feltalálók. Nem néztem utána, csak eszembe jutott.
Ma már felesleges utánanézni bárminek is.
De ide figyeljetek! Hihető a dolog. Oké?
Szerintem duci volt, aki feltalálta a mozgólépcsőt.
Vagy szerintetek a mozgólépcső egy gebe találmánya?
Egy vézna találta fel a magától mozgó lépcsőt?
Nektek semmi bajotok a lépcsővel, igaz?
Pedig a fájdalom és a kín szüli a találmányokat.
Úgy gondolom, egyszer régen
egy pocakos mérnök elindult az ötödik emeletre.
Túlsúlyosaknak az a határ. Tudtátok? A negyedik emelet, az nálunk a maximum.
Az ötödiken már azt mondjuk: „Basszus! Nem élem túl!”
Bizony.
Szóval a mérnök felcaplat az ötödikre.
„Ez tényleg fárasztó!
Egy nap feltalálok majd egy olyan lépcsőt, ami magától mozog.”
És megszületett a mozgólépcső.
Mondjunk is köszönetet érte Paul Thomas Escalatornak!
Ő találta fel… Tényleg. Nézzetek utána a TikTokon!
Ott minden tény megtalálható.
Ugye? Nem vicc. Ellenőrizhetitek.
Mit találtak még fel a ducik? Nem tudjátok.
Ti, szaros girnyók csak a gebepropagandát zabáljátok.
Igaz?
Na mit találtak még fel a ducik? A bidét.
Mind használtok bidét. Látom ám.
A képetekre van írva. De tudtátok, hogy a bidét egy duci találta fel?
Szerintetek egy sovány volt? Ti eléritek a valagatokat!
Mindent elértek, igaz? „Sovány vagyok. Mindenemet elérem.”
Ugye? Milyen csodás az élet…
nektek, soványoknak!
Azt hiszitek, ti találtátok fel a bidét? Nem. Egy duci.
Valaki lecsüccsent, és biztos feltaláló volt.
Nem tudta megmosni a fenekét. „Nem érem el a hátsóm, mert sokat eszem!
Lehet, hogy feltalálok valami slagot vagy spriccelőt,
és kisprickolom a kulát a seggemből.
Kislagozom a sejhajomat. Szar se marad.”
És megszületett a bidé.
Szóval nagy tapsot John Bidének!
Eskü. Megnézhetitek a TikTokon.
John Bidé, a bidé feltalálója. Bizony.
De van más is. Nagyon sok más.
A kerekesszék.
A kerekesszéket is egy pufi találta fel.
Igaz persze, hogy amikor először elképzelte a szerkezetet,
csak kerekeket tett egy székre, hogy ne kelljen álldogálnia.
Örvendezett: „Feltaláltam! Nem kell felállni, hogy megcsináljunk valamit!
Ülhetünk naphosszat. Elég csak odagurulni.”
Látták mások is.
„Csúcs! Ez jó a mozgáskorlátozottaknak és a sérülteknek.”
Mire a feltaláló:
„Egyetértek.
Pont erre való.”
Rengeteg embernek segített. Nagy tapsot Wesley Wheelchairnek!
Páran már gugliznak is: „Tényleg igaz?” Ugye?
Talán azt hiszitek, hogy mind külföldi.
Hogy csak külföldiekről beszélek. De vannak korpulens filippínók is,
akik gyönyörű dolgokat találtak fel.
Tudtátok, hogy egy duci filippínó találmánya a silvana süti?
Tudjátok, mi a silvana? A soványoknak gőzük sincs.
Szomorúságot látok az arcotokon.
Nem ismeritek a silvana sütit. Hát milyen emberek vagytok ti?
Na? Silvana. Fogalmatok sincs? Sans Rival torta hordozható változatban.
Sans Rival útközbeni nasihoz.
Semmi baj a Sans Rivallal. Isteni desszert.
Nincs vele az égvilágon semmi gond. Oké? Nagyon finom.
Mennyei. Semmi probléma.
Na de akkor miért kellett feltalálni a silvana sütit? Ugye?
Dumaguetében történt.
Dumaguetében. Így igaz.
Ott találták fel a Sans Rivalt. Ti hülyék! Hát nem tudjátok?!
Tényleg nem tudjátok?
Pedig igaz. Ott találták fel a Sans Rivalt, oké?
Mégpedig egy lány, Bernadette Silvanas.
Na, látjátok? Ez most egy lány, hogy korrektek legyünk.
A Bernadette dundiknak való név. Tudjátok? Tényleg…
Ez a név súlyt hordoz.
Ugye?
Olyan, mint a férfiaknál a Pao Pao…
amihez kötelezően jár a bálnasúly.
Még soha senki nem mondta, hogy: „Pao Pao, jó vagy atlétikában!” Senki.
Soha.
A történelem során egyszer sem.
Mindig azt hallani: „Pao Pao, egyél, amennyi beléd fér!”
Meg ilyeneket.
„Hol?” Nem.
Ez a Pao Pao.
Feltűnt, hogy a duci szereplőim mind hasonlóak? Bocs, nem vagyok jó színész.
Szóval Bernadette Silvanas tolja befelé a Sans Rival tortát,
már a negyedik szeletnél tart,
mikor felhívják az irodából: „Sürgős értekezlet.
Siess! Lassú vagy.”
Szó szerint. Ez történelem, úgyhogy…
mindig tényszerűnek kell lennünk, rendben?
Bernadette azt felelte: „De hiszen…
De még nem ettem meg a negyedik szelet Sans Rivalomat!
Hogy ehetném meg… Na, várjunk csak!”
Alufóliába tette, kerekre formálta, és kész is volt.
Megszületett a silvana süti.
Nagy tapsot kérek a dumaguetéi Bernadette Silvanasnak!
Igen.
Tapsoljuk meg mindegyiküket! Paul Thomas Escalatort,
John Bidét,
Wesley Wheelchairt,
Bernadette Silvanast. Nagy tapsot nekik!
Elhitte valaki?
Legalább egyet? Jól van. Nem akarok álhírfogyasztókat.
Ez viszont igaz.
Istenem! Most nem azért, mert duci vagyok,
de ha láttátok a régebbi fellépéseimet,
akkor tudjátok, hogy mindig szentelek egy részt
a Jollibee gyorsétteremláncnak.
Tudjátok?
Nem azért, mert duci vagyok, vagy mert pénzt remélek a Jollibeetől.
Bár ha lehetséges, ha lehet, akkor felőlem oké.
Benne vagyok, jó?
Szerintem a Jollibee a legducibarátabb gyorskaja
a Fülöp-szigeteken.
Bizony.
Mert egyedül ők találták fel
a Jollibee Négydarabos Chickenjoy Solo Boxot.
Négydarabos. Micsoda tökéletes szám!
Maga a tökély.
És adottak hozzá a célfogyasztók.
Négydarabos Chickenjoy Solo Box. Igaz?
Bár régen nem annyira ment nekik a számolás.
Kétdarabos. Az nem elég, ugye?
Aztán a hatdaraboshoz vinned kell egy barátodat. Tudjátok?
És kínos, mivel neki csak két darab jut.
Tudjátok?
El kéne osztanotok, de neked négy jut, oké?
Kínos mindkettőtöknek.
„Kérsz még? Megeheted.
Oké. Biztos, hogy az enyém lehet? Te már degeszre etted magad?”
Így mondják, igaz?
Megkérdezték tőlem, miért örülök így a négydarabos csirkének.
„Rendelj két kétdarabosat!”
Ezt egy sovány kérdezte.
A soványak képtelenek ezt megérteni. Hülyék.
Hát nem tudod?
Nem tudod, hogy ha két kétdarabos csirkét rendelsz,
akkor az két kaja?
Két étel. Ami súlyos csapás az önbecsülésünkre.
Pszichés sérülést okoz.
A pultnál: „Mit kér, uram?”
„Két kétrészes csirkét.”
És adnak két dobozt dupla evőeszközzel.
Mikor meglátod: „Ez két embernek van!”
Viszed az asztalodhoz, és mindenki azt gondolja: „Nem egyedül jött.”
„Egyedül vagyok. Ne ítélkezzetek!”
Miután befaltad az elsőt, mert kettő van…
Ott figyel még egy friss Chickenjoy a másik dobozban.
Azon tűnődsz: „Megegyem?”
Engedsz a kísértésnek, mert még nem laktál jól.
„Bedobom ezt a másik kétdarabosat is.”
Fogod az új evőeszközt…
Tiszta lappal indítasz.
De közben az jár a fejedben: „Kövér vagyok!
Olyan kövér vagyok!”
És itt jön a képbe a Jollibee Négydarabos Chickenjoy Solo Box.
Valaki a Jollibee kutatás-fejlesztési osztályán
alapos kutatómunkát végzett.
„Sok túlsúlyos rendel két kétdarabos csirkét!
Azt hiszem, kiaknázhatjuk ezt a piacot.
Készítsünk Jollibee Négydarabos Chickenjoy Solo Boxot!”
És tényleg, rengeteg duci járt ünneptáncot.
Ez a jó mennyiség. Tudjátok?
Mikor belépek egy Jollibeebe, alig bírok magammal.
„Szép jó reggelt! De vidám ez a reggel!”
Komolyan.
„Mit kér, uram?”
„Hát, egy Jollibee Négydarabos Chickenjoy Solo Boxot!”
Ugye? Egy igazi álom.
És egyetlen dobozban kapod, haver.
Igaz? És egy pár evőeszközzel.
Egyszemélyes adag.
Ugye? Bámulatos.
Remélem, ezt a Jollibeenél is látják majd.
Könyörgök, Jollibee, kérve kérlek titeket, oké?
Nagyon közel álltok egy tökéletes termékhez.
De van egy probléma.
Mit kell rendelni
egy négydarabos csirkéhez?
- Extra adag… - Rizst.
Extra adag rizst! Nem igaz?
Csakhogy az „extra adag rizs” mint kifejezés…
igencsak problémás.
Mikor extra adag rizst rendelsz, az arra utal,
hogy túlzásba esel a rizzsel.
Hogy ugyan elég rizst kaptál,
viszont neked extra mennyiség kell, ugye?
De ez így nem jó. Nem elég.
Egy kétdaraboshoz is kevés az egy adag rizs. Igaz? Hülyeség.
Ugye?
Az extra adag rizsnek valami helyénvalóbb nevet kéne adni.
Én „helyénvaló rizsnek” hívom.
Mert az extra rizs azt jelenti, hogy: „Túl sokat ettem.”
És néha rendelsz még egy adag rizst,
egy harmadik extra adagot.
És máris az jár a fejedben: „Túl sokat ettem!”
De ha „helyénvaló rizs”-ről van szó, és a pénztáros is megnyugtat…
Ezt bevehetnétek a képzésbe is.
Szóval mondhatnák esetleg, hogy:
„Helyénvaló rizst, uram? Ne aggódjon! Épphogy csak elég.”
Ugye?
És ha rendelsz még egyet:
„Semmi gond, uram. Mindannyian gyönyörűek vagyunk.”
Hát nem?
Ha még egyet kérsz: „Ne aggódjon, úgyis nyaralunk.”
Igaz?
Egyszerű. Jollibee, van egy kidolgozott ötletem.
Még csak új doboz sem kell hozzá.
Jó lesz a Champ doboza is. Csak pakoljatok bele négy kanál rizst!
Ennyi, haver!
Jollibee, szívesen máskor is.
És nem kell érte perkálnotok nekem. A ducikért teszem, és örömmel segítek.
Igen, köszönöm.
Nem baj, ha iszom?
Vagy azt fogjátok gondolni, hogy drága a jegy, ez meg csak iszik előttetek?
Te jó ég!
Minden oké, hölgyem? Csak vizet ittam.
Ő már kivan.
Nem tudom, tudjátok-e, de nehéz egy helyi előadóművésznek.
Nehéz, főleg most, hogy kinyílt a világ, és itt a külföldi konkurencia.
Azok a külföldi fellépők
idejönnek, és azzal kezdik a színpadon, hogy: „Mabuhay!”
„Igen!”
„Mahal ko kayo!” „Igen!”
„Igen! Egy tagalogul beszélő külföldi! Tessék, itt a pénzem!”
Én már elég régóta beszélek tagalogul.
Ha azt mondom, mabuhay,
akkor vajon… Tényleg? Komolyan?
Ne verjetek át! Olcsón adom a jegyeket.
Ha 10 000 Fülöp-szigeteki pesóért adnám: „Külföldi?”
Mindig ez van.
Ugye? Pedig baromság.
Odavagyunk, ha mabuhayoznak.
Mert gúnyt űzünk belőlük?
Azért, mert a mabuhay nem is igaz. Nem így szoktunk köszönni.
Tudjátok, ha egy külföldi mabuhayozik a színpadon,
valószínűleg megkérdezte a filippínó stábtól vagy a producertől:
„Mi a Fülöp-szigeteki köszönés?”
„Mabuhay.”
És a színpadra lépve már mondják is: „Mabuhay!”
De ez nem igaz.
Ugye? Használja itt bárki üdvözlésre a mabuhayt?
Ha itt egyvalaki is köszönt mabuhayjal az életében valamikor,
most rögtön nyugdíjba vonulok. Van itt ilyen? Nincs senki.
Senki.
Ki mond olyat, hogy: „Mabuhay, tesó”?
„Mabuhay, tesó!
„Hol vagy? Poblacionban?” „Igen.”
„Már menned kell? Mabuhay, tesó.
Mabuhay. Hé, tesó, mabuhay. Mabuhay.”
Nem. Sosem hangzik el ilyesmi, és mégis mindenkit átverünk.
Miért? Szégyelljük elárulni a valódi szokásinkat?
Szégyenkezünk? „Hogyan köszöntök igazából?” „Így.”
Ugye?
„Hali!” Nem?
„Kumusta? Hogy vagy? Jól?” Igaz?
Szerintem más és jobb filippínó szokásokat kéne megtanítanunk nekik.
Nem? Van is egy filippínó szokás, amit imádok.
Amikor étellel kínálnak. Ugye?
Afféle üdvözlés is, ha étkezési időben érkezünk.
„Szevasz, haver! Csatlakozz!” Igaz?
Az benne a jó, hogy egy nagy szerepjáték.
Nem?
Ez az egyetlen köszönés, amire van egy hagyományos válasz.
„Együnk!” „Nem érdekes. Tele vagyok.”
Nem fogadhatod el a kínálást.
Ezt egyébként úgy 26 éves koromig nem tudtam.
Azt hittem, mondhatok rá igent is.
Mindig.
„Együnk!” „Tényleg? Mi a kaja?
Csak egy sajtos hot dog van? Osszuk háromfelé!”
Ugye? Fantasztikusak a filippínók. Hiába kevés a kaja: „Egyél!”
Akkor is, ha csak lerágott csontok maradtak.
„Egyél, pajtás!” „Kösz, nem.
Nem nyúlom le a répát a csirkés currydból.
Csak egy maradt. Szomorú.”
Ezt eszed, ha maradt még egy kis rizs.
„Na jó, kérem a répát.” Ugye?
Hát így. Van rá hagyományos válasz.
Gyönyörű, igaz? „Haver, gyere, egyél!” „Tele vagyok.”
„Én már befejeztem.”
Csupa kifogás. Hogy ne…
„Haver, egyél!”, hogy a másik ne érezze magát kellemetlenül.
„Isten hozott nálam! Ehetsz.”
Mire a másik: „Kösz, nem kérek. Ne fáradj!” Igaz?
Ha ragaszkodik a dologhoz, abból kötélhúzás lesz.
„Ne! Haver, egyél! Van bőven. Hozok még.”
„Nem gond. Már ettem.” És következnek a kifogások.
„Ettem az ideúton.”
Ezt meg hogy érted?
Motorral jöttél.
Ettél útközben?
Mi van?
Ugye?
Istenem!
Ezt kéne megtanítanunk a külföldieknek.
Mikor idejönnek koncertezni. „Együnk!”
„Tele vagyunk!”
Egy másik filippínó szokás, amit nagyon szeretek, az az ingat. Ugye?
Mikor elköszönünk: „Ingat!”
Persze hogy ingat. Ki is hangsúlyozzuk, mi?
„Ingat. Ingat ka.”
„Mag-ingat ka.” Jön magától.
Hazaviszel valakit, és amikor kiszáll a kocsiból: „Ingat! Jaj!
Itt laksz!” „Aha. Itt lakom.”
„Tényleg?”
„Vicces. Itt lakom. Te meg azt mondtad, hogy ingat.”
És aztán ez.
Gondoltam, itt jöhetne a smacizás.
Bocs. Eredetileg nem szerepelt a viccben.
Ingat, mi? Na de miért hangsúlyozzuk? Ingat.
Mert tudjuk, hogy a Fülöp-szigeteken élünk.
Tudjuk, hogy így vagy úgy, de történhet velünk valami.
Mindegy, hol, akár egy parkolóban is.
Sok minden történhet, tehát ingat.
Úgy szokták fordítani: „Vigyázz magadra!”
De nem. Ez nem ennyi.
Valami komolyabb.
Ugye? Ingat.
„Rohadtul vigyázz magadra!
A Fülöp-szigeteken vagy. Veszély leselkedik rád.”
Na, ezt jelenti.
Tudjuk: amikor valahonnan kilépsz,
és a kocsidhoz sétálsz, vagy bármi.
És nincs járda.
Vagy ha van is, sétálsz, és ott terem egy lámpaoszlop.
Így csinálsz.
Oldalazol, az oszlop a képedben.
Aztán valami nedveshez érsz.
„Francba! Ez pisi! Vizelet!”
Ugye? Mindenkinek ismerős. Mind átéltük.
Sétálunk, és ott egy gödör az utcán.
Belelépsz, térdig beleesel.
Máris kaptál egy jó kis leptospirózist. Igaz?
Sok minden történhet. Sétálsz, meglátsz egy koszos csövest.
Odajön, dumálni kezd hozzád…
De te nem…
Nem harcolhatsz egy szutykos utcalakóval.
Megmérgezi az életerőpontjaidat.
Nem teheted.
„Jaj, istenem!
Miért mindig én szívom meg a végén?”
Ugye?
Nem teheted. Ezt nem.
Annyi minden történhet veled.
Kirabolhatnak.
Elcsaphat egy háromkerekű motor.
Szarba léphetsz.
Az a legidegesítőbb.
Szarba lépni.
A legmacerásabb. Kapásból hazamész.
Irány haza rögtön.
Hiába csak most indultál el… Oké.
Jobb akkor, ha hazamehetsz.
De mi van, ha munkába indultál? Kiöltözve.
Parfüm, új cipő. Imponálni akarsz a munkahelyi szerelmednek.
Taxival mész, hogy tiszta maradj.
Aztán hirtelen ott a kaka.
És belelépsz. Ugye?
Vár a munka, nem mehetsz haza.
Most mi lesz? Bekopogtatsz a házakhoz.
„Van itthon valaki?”
Felemeled a talpad.
Látjátok? Így tartod a lábad.
„Van itthon valaki?
Szarba léptem!”
Ugye? Kijön egy néni. „Téged meg mi lelt?
Mi történt veled?”
„Szarba léptem.” Erre a néni ad neked egy slagot.
Amiből alig jön a víz.
Mintha egy pohár vízzel öntözgetnéd a cipődet.
A néni csak mondja tovább:
„Hol léptél bele? Mondom én nekik folyton.
Hogy szedjék össze, de ezeknek nincs gazdájuk.
Sehol egy kutyatulajdonos. Ki fogja összeszedni?”
És amíg a néniből dől a szó, te leszorítod a slagot a hüvelykujjaddal,
hogy így növeld a nyomást.
Mégsem kérdezheted, hogy: „Lenne egy nagyobb nyomású slag?
Esetleg egy nagy nyomású mosó, hölgyem?
Megkeményedett a szar.
Rászáradt, mialatt elsétáltam idáig.
Ahogy fújta a szél.
Megkötött a cipőtalp barázdáiban.”
A néni hirtelen megkérdezi: „Hol dolgozol?”
„Ott.” „Nem vették fel oda az unokámat.” A néni baját is a nyakadba kapod.
Pedig most léptél szarba.
Ez már túl sok. Nem?
Eddig azt hittem, hogy a szarba lépésnél nincs rosszabb,
amíg a következő nem történt velem:
szart kanalaztam.
Jó, páran értitek. Mások meg: „Mi van?”
Elmagyarázom, oké?
Szart kanalaztam. Felkanalaztam.
K-A-N-Á-L. Kanalazni.
Hogy hogyan? Jó, normális esetben, amikor szarba lépsz…
Mondjuk, ez a mikrofon az.
Oké.
Büdi.
Ez a talpad.
Hopp…
„Francba! Szarba léptem.” Igaz?
Ez történt ott, rendben?
Na mármost, mi van, ha szart kanalazol?
Akkor ez történik. Ez a talpad.
Hopp…
Ide.
Pont ide. És ez az igazi pech, gyerekek.
Itt a szar, ez itt meg a cipőd.
A lábad, ugye?
Olyan a bolygóegyüttállás,
hogy ez lesz. A Merkúr retrográd szakaszban jár.
Emlékeztetőül, délről származom. Mindig papucsban járok.
És persze akkor is papucsban voltam.
A lakóparkban sétáltam.
Mendegélek, és egyszer csak… pont itt.
Sétálgatok… És mi történik?
Elindul egy mozgás felfelé,
kakakanalazás…
Komolyan mondom, fura egy érzés volt.
El sem tudjátok képzelni, mi történik.
Baktatsz, és hirtelen:
„Kényelmes ez a papucs.”
Ugye? Egyszer csak:
„Hékás! Mitől lett ez hirtelen kényelmesebb?”
Aztán: „Mi ez a szag?
Mi történt?”
Lenézel, és van ott valami sárgásbarna…
Nem akarod elhinni.
„Miért szaros a papucsom? Hogyan történhetett?”
Aztán hátrapillantasz.
Még szép, hogy tudni akarod, mibe léptél. És mikor meglátod, már fel van tupírozva.
Így áll a fos.
Szépen feltupíroztad.
És semmit sem tehetsz.
Felkanalaztad a szart.
Olyan, mint a sárga csokikrém.
Bekopogtatsz, kéne egy slag.
„Van itt valaki?
Csak… felkanalaztam egy kis kakát!”
A slag nem lesz elég.
„Vödör kell ide.
Tedd csak bele!”
Tetszik nektek a városi nagymamis…
a városi nagyis hangom?
„Édes istenkém!
A mai fiatalok csak tiktokoznak.
Tiktokoznak. Nem ismerik a munkát.
Már a körülmetélés sem divat.” Nem, azt nem tudom…
Most nem azért,
de mindenki tapsol, amikor iszom. Fogalmam sincs, miért.
Nagyobb a taps, mint a poénjaim után.
Végig inni fogok.
Uramisten!
A barátnőmmel most volt az egyéves évfordulónk.
Igen. Aha. Na ja.
Fura, mert előtte
négy évig szingli voltam.
Na, az aztán nehéz.
Nehéz, mi? Ki szingli itt? Tapsot!
Csak nyugodtan!
Ott van egy.
Egy kéz. Kettő.
Oké.
Itt szingli valaki? Senki? Rendben.
Akkor nektek…
szép az élet, igaz?
Szingliként az a legidegesítőbb,
hogy úgy bánnak veled, mint akit rendbe kell hozni.
Ugye? „Miért vagy te szingli?
Egész jól nézel ki.
Nem is vagy ronda. Semmi baj a szingliséggel.”
Megpróbálnak összehozni valakivel. Ez a legidegesítőbb.
Azt hiszik, tudják, ki való hozzád.
Ezért önteltség, amikor párt akarnak találni neked.
„Az unokahúgom szingli.”
„Akkor vedd feleségül!”
Bizonyítsd be!
Bizonyítsd be, hogy jó választás! Utána rábólintok.
Kezdd te! Jöjj össze vele!
„De hiszen az unokahúgom!” „Kifogás, haver.
Ha igazi a szerelem, nem számít. Azt mondtad, jól néz ki az unokahugi.
Akkor mi a gond?” Hát nem?
Utálom a párkeresést.
Kérdezgetik, mi tetszik egy emberben. „Mi jön be neked?
A mandulaszem? A világos bőr? A barna?”
Ugye? Aztán csoportokba sorolják a nőket.
Beskatulyázzák őket.
Összeírnak egy listát, és odaadják neked.
Annyira természetellenes! Nem?
Nekem nincs szépségideálom. Abszolút nincs.
Inkább csak az anyagi helyzetet nézem.
Szóval azokra bukom,
akiket „lakóparki lányok”-nak hívok.
A lakóparki nőkre. Ez minden.
Csak a burzsuj környék érdekel, meg feljebb.
Semmi más. Világos? Ők a legjobbak.
Jártatok már lakóparki csajjal? Ők a csúcs.
Akik arra a kérdésre, hogy „Mi a munkád?”, azt felelik: „Csak a családi üzlet.”
Lakóparki lány!
Ugye? Az a típus, aki csak úgy megkérdezi:
„Eljössz a családommal a prágai nyaralásunkra?”
Köszönöm, lakóparki lány!
Hát nem? Még a vízumodat is intézik. A legjobb. Igaz?
„Menjünk el a Polo Clubba! Fizetem.”
Lakóparki lány! A legjobb.
Csak vicc volt. Bunkóság, mi?
Nem, én csak…
Visszaszívom.
Nem, csak azért csípem a lakóparki lányokat,
mert tutira van zuhanyzójuk.
Imádom a zuhanyszexet.
Az nagyon király.
Csúcs. Szereti itt még valaki a…
Senki? Senki sem… csak én? Jó.
Oké, rendben.
A zuhanyszexből
nekem az igazi kell.
Nem a kamuzós zuhanyszex a filmekből,
amikor témáznak a zuhanyzóban, és nem fulladnak meg.
Dől a víz, mégsem fullad meg senki.
Kamuszagú, mi?
Az igazi zuhanyszex az, amikor felváltva állunk a víz alatt.
Nekem ez kell.
Az egyikünk zuhanyozik, a másik fázik.
Fagyoskodsz. „Megvagy a samponozással?
Befejezted a samponozást?
Jó hosszú a hajad!
Kicsit sokáig tart. Az enyém csak egy perc lesz.
Jöhetnék végre?”
Ugye? Ez kell nekem.
A filmes zuhanyszex marhaság. A préselődés a falhoz. Hülyeség.
És ettől indulnak be.
Fáj, ha a falhoz nyomnak.
Voltatok már falhoz nyomva? A fal kemény.
Nem olyan, mint amikor bedobnak egy ágyba. Ez keményebb.
Itt csempe van, haver. És az nem puha.
Engem nyomtak már falhoz. Koppant a fejem.
„Nem hallok semmit.
Agyrázkódást kaptam?
Agyrázkódás, értem.
Szóval így kezdődik egy agyrázkódás.
Kórházba kell mennem.” Ugye?
Kellemes. Szeretem a zuhanyszexet. Amikor megmossuk egymást.
Megtörlöm a hátad. Te is az enyémet. Jó?
Meg ilyenek. Vagy mikor azt kéred, hogy:
„Kitépkednéd a szőrt a fenekemről?
Nem érem el.” Na ez! Ez az igaz szerelem!
Úgyhogy imádom a zuhanyszexet.
Próbáltam a merőkanálszexet is. Nem ugyanaz.
Nem meleg, tudjátok? Csak ilyen…
„Kicsit kihűlt, de azért jó?
Már elég régi. Forraljak még vizet?”
És guggolsz.
Vajon miért nem pihentető merőkanállal fürdeni?
A zuhany alatt csak álldogálsz. A merőkanállal minden intenzívebb.
Sietsz, mert gyorsan lefolyik a víz.
Muszáj tempóznod. „Már itt tart!”
Szóval kipróbáltam. És nem, nem ugyanaz.
Akkor is a zuhanyszex. Mert nem ugyanaz.
Szingliként, különösen manapság,
minden más. Sokan vannak már a szexigenlők.
Én is szexigenlő vagyok.
Igyekszem nyitott lenni mások vágyaira és fura kívánságaira.
Ugye?
Van, hogy nem passzolunk egymáshoz.
Néha nem működik a dolog.
Amikor szingli voltam,
randiztam valakivel, és minden jól ment.
Beszélgetés egy étteremben, jól eldumáltunk egymással, értitek?
Klappol az ízlésünk a zenében és a filmekben. Ilyesmi.
Plázázunk is egyet.
Észre sem vettük, és elrepült három óra.
Beszélgetünk.
Aztán hazavittem,
és felhívott a lakásába.
Gondoltam: „Igen! Szép munka.” Tudjátok?
Felmentünk a lakásba. És egymásnak estünk.
Így.
Ez most borzalmas volt.
Ez a színpadi entyempentyem.
Ha jól csinálom, az röhejes. Tessék.
Na, ugye? Nem túl menő.
Szóval ez a színpadi…
De egymásnak estünk, aztán azt mondta: „Megyek, felfrissítem magam.”
És bement a fürdőszobába.
Nyitva hagyta az ajtót.
Gondoltam: „Atyaég! Ez most felkérés?”
Mire azt mondja: „Csatlakozz!”
Bementem, és nincs merőkanál. „Jó.”
Ugye?
Ellenőriztem azért.
Aztán megláttam a zuhanyt. Esőztető zuhanyfej.
Dől belőle a víz, és akkora nyomással, hogy simán kiszedi a fugát.
Olyan erős. Annyira.
Gondoltam, kimosom vele a fülemet. Értitek, mi?
Állati jó érzés.
Luxusvíznyomás. A fellegekben jártam.
Smaci a zuhanyzóban.
Aztán letérdelt. „Uramisten, letérdelt!”
Hű, ez komoly? Rögtön az első randinkon!
Egyszer csak azt mondja: „Lepisilnél?”
Oké. Szexigenlők vagyunk, srácok.
Ne akadjunk ki!
Vannak, akik szeretik, és nem rossz dolog.
Az lehet az egyetlen gond, ha neked nem jön be. Akkor ne erőltesd!
Igaz? Ennyi.
Probléma viszont…
hogy ez egy kényes helyzet,
mivel már hangulatba jöttünk.
Minden olyan jól alakult.
Akartuk, és amikor a lány erre kért…
vissza kellett utasítanom.
De muszáj finoman intézned ezt a visszautasítást. Ugye?
Gorombaság azt mondani: „Nem akarom!
Bazira undorító!” Igaz?
Nem?
Finoman kell csinálnod.
Úgy belassult az agyam, mint a lassítva repülő pisztolygolyók.
Hangokat hallottam a fejemben. „Jó. Azt akarja, hogy pisiljék le?” „Azt.”
„Bejön ez nekünk?” „Nem, nem jön be.”
„Mit csináljunk?”
„Udvariasan visszautasítjuk, és most, mert már sok idő eltelt.”
„Oké, muszáj megszólalnod. Mondj valamit, Red!”
„Még… nem kell pisilnem.”
Mire ő: „Rendben.”
De, gyerekek, volt egy bibi.
Baromira kellett hugyoznom.
Akkor volt a hólyagom, mint egy vízzel töltött lufi.
Úgy éreztem, ha csak megböknek, valami tutira elindul.
Egy kicsi biztos kijön.
Mint egy vízzel töltött lufi.
De úriember vagyok.
Úriember. Úgyhogy csókolóztunk.
Szexeltünk. Letoltunk három menetet.
Közben beszélgettünk is. Nem csak nonstop szexeltünk.
Volt azért valami közben. Duma.
Megismertem a karrierjét, a gondjait, azt, hogy mennyire gyűlöli a főnökeit.
Az exének volt egy kígyója. Már mindent tudtam.
A harmadik menet után többet dumáltunk. Hosszú, szex utáni beszélgetés.
Végül elköszöntem tőle:
„Szuper este volt. Nagyon köszönöm.”
Ő becsukta az ajtót.
Amint kattant a zár…
spuriztam ezerrel a lifthez.
Gyorsan megnyomtam a lefelé gombot.
Mintha noszogathatnál egy liftet.
„Gyerünk már, sürgős!”
„Segíts! Segíts, te lift!” Tudjátok?
Leértem, bepattantam a kocsiba, és irány a legközelebbi benzinkút.
Pisicunami.
Világrekord lehetett volna,
ha van ott valaki a Guinness-rekordok Könyvétől.
„Ejha! Jó sok!”
Nagy volt már a nyomás. Az a helyzet,
hogy amint odaértem,
egyből a vécéfülke felé vettem az irányt,
a hüvelykujjammal megragadtam az oldalamat…
Meg is sértettem magam, mert öv volt rajtam.
Ha rohadtul kell pisilned, és öv van rajtad, az a legrosszabb.
Letoltam a gatyát, és a lompos… Mondjuk, ez a gatyám.
A répám abban a pillanatban…
Mint egy tűzoltótömlő.
Próbáltam irányítani. Hátráltam.
Lassan az már egy hárompontos ív.
Steph Curry. Igaz?
Nagy távolságból, de tényleg. Nagyon sokat pisiltem.
Rengeteget pisiltem.
A vécélehúzás is megvolt.
Annyit és olyan erővel.
A retyó lehúzva, de még nem végeztem.
Még egyszer teletöltöttem. Aztán lehúztam rendesen.
Ha ezt is tudni akarjátok.
Ennyi. Pontosan így történt.
Szóval… azon töprengtem:
„Hogy a francba kerültem egy ilyen szituba?”
Felidéztem a dolgot, és mintha az a lány csapdát állított volna nekem.
Az étteremben a rendeléskor
azt mondta: „Kérnénk még három kancsó barackos jegesteát is.”
Három kancsó barackos jegestea?!
Megittam az egészet. Aztán sétálunk, és volt nála egy kulacs.
Majdnem kétliteres. „Akarsz inni?” „Akarok.”
„Figyelmes vagy.”
A mozi büféjében a létező legnagyobb italt kértük.
„Nem bírom meginni.”
„Á, üdítő! Persze.”
Sejthettem volna. Csapda volt.
De komolyan mondom, nem tudtam.
Mikor elmesélem ezt a sztorit, mindig megkérdezik tőlem:
„Miért siettél egy benzinkúthoz?
Ott helyben is megoldhattad volna.”
Tényleg? Azt mondtam a csajnak, hogy nem kell pisilnem.
Aztán hirtelen: „Pisilnem kell”? Igen? Milyen ez már?
A végén az a nő még csinál valamit.
Odafut azzal, hogy: „Nálam a labda!”
Aztán…
Bocs, nem tudom. Megisszák?
Gőzöm sincs, mit csinálnak.
De mindegy is.
Szóval ezért nem tettem. Nehéz.
Sok olyan emberrel találkoztam… Nem igazán tudom elmagyarázni.
Nem szeretném bántani a fetisisztákat, de páran azért elég furák.
Ugye? Például a Covid alatt is.
Ki volt szingli a járvány alatt? Baszki, hogy az mekkora szívás!
Tudjátok? Mindannyian szexchatelünk.
Ott csináljuk. „Most lehúzom a nadrágodat.”
„Előveszem a pélómat, ami…
23 centis.”
Nehéz, mi?
És maga a szó is olyan csúnya! Kiberszex. Igaz?
Kiberszex.
Ugye? Nem szexi.
Mint amikor csevegsz egy nővel.
„Szóval legyen kiberszex?” Nem túl elegáns.
„Folytassuk a Zoom-szobámban?
Prémium-előfizetésem van.
És ott nincs 40 perces korlát.
Akármeddig tarthat.”
Ugye milyen fura?
Nem vágom. Amúgy…
chateltem valakivel. Meztelen képeket küldött.
Hú, pucér képek! Küldözget itt valaki ilyeneket?
Tényleg? Oké.
Pucér képeket küldött a csaj.
Persze ment a „Szexi vagy!”, meg minden.
Aztán megkérdezte:
„Kaphatnék egy tiszteletlövést?”
Oké, itt ketten…
Ők tudják, mi az. A többiek csak úgy tesznek.
A „tiszteletlövés” az, amikor a partnered meztelen képeket küld,
és azt szeretné, hogy…
Tudjátok, hogy matyizz.
És hogy ráélvezz a képre.
Le kell fényképezned, hogy rajta van a képen,
és visszaküldöd a csajnak, amitől beindul.
Nem értem, miért, de ez így megy.
Tudjátok?
Na mármost, semmi bajom ezzel.
Csak baromi nehéz logisztikailag.
Mert akinek a képeket küldöd, eleve kell hogy legyen egy nyomtatója.
Igaz?
Logisztikai kihívás.
Hajnali háromkor: „Verd ki erre a képre!”
Ugye?
De nekem nincs nyomtatóm.
Szólsz, hogy nincs nyomtatód. „Máshol is kinyomtathatod.”
Ha van otthon nyomtató, azt rendszerint az egész család használja.
Be kell kopogtatnod.
„Apa!
Ébren vagy?
Használnom kell a nyomtatót. Elküldtem neked e-mailben.
A3-as méretben kéne… A4-esben. Igen.”
Milyen nagy ez a nyomtató!
És ha nincs nyomtatód? Elmész egy másolóboltba?
Kinyomtattatod? Hiába kapod meg előre a képet, nem megy.
Elmész egy másolóboltba, kapucnit húzva.
„Kérem, nyomtassa ki.”
„Mi ez, uram?” „Kép. Igen, egy kép.”
„Milyen méretben kéri, uram? Beférjen a pénztárcájába?
A3-asban, uram?
Milyen méretben? Hű, meztelen képek!
Mattpapírra? Fényesre?
Mi az, uram? Pucér fotók? Csak nem tiszteletlövéshez?
Tiszteletlövés.
„Lamináljam, uram?
Ha lamináltra feji ki az egyszeműt,
és nem tetszik az alkotás,
csak letörli.
És megismételheti. Ugye? Nem kell újra eljönnie ide.
Uram, parancsol egy átlátszó mappát?
Átlátszó mappa, uram, ha sok partnere van.
Különböző képekkel.
Egyszer kell hokiznia, utána csak cserélgeti a képeket.
És úgy állíthatja be,
ahogy a legjobban tetszik, uram.
Minek vesszen kárba a sok anyag, ha tele a zacsi?
Lehet, hogy nem lesz újra ennyi. Csak kicseréli a fotót.
És így sokaknak elküldheti.
Nem igaz? A mappával.”
Ugye milyen nehéz a logisztikája?
Megírtam a chatpartneremnek: „Bocs, nincs nyomtatóm.”
Mire ő: „Nem gond. A legtöbb srác a telefonjára csinálja.”
A telefonjukra?!
Baszki, a mobilomra? Azt melóra használom.
Mi van, ha e-mailezek az ágyban, és az arcomra ejtem?
„Francba! Ráélveztem tegnap.”
Ugye?
És mi lesz, ha tönkremegy tőle a telóm?
Mit mondok majd a szervizben?
„Uram, ezzel meg mi történt?”
„Hát, csak úgy elromlott.”
„Tiszteletlövés érte?
Edzett üveg kellett volna rá.
Úgy kell óvni a mobilt.
Nézze csak! Megmutatom. Ezen edzett üveg van.
Már négyszer megküldtem.
Semmi baja.”
Igaz?
És őszintén szólva, rendben van.
Ha ráhokizol a mobilodra, oké.
Bevállaltad a dolgot. Na de utána hogyan fotózod le?
Megint kopogtatsz apucinál. „Apa!
Add már ide a telefonod!
Csak lefotózok valamit. Átküldöd nekem, aztán kitörölheted.”
Ugye?
De…
van egy sztorim.
Az első ilyen alkalommal nagyon fellelkesültem.
Miután elsültem a telómra, filózni kezdtem, hogy…
hogyan fotózzam le.
„Jaj, basszus!
Most mit csináljak?”
Fura volt látni magamat a hálószobatükörben.
A tükörképemet, ahogy felemelem a laptopomat.
Fut rajta a kameraprogram.
Odafordítom… a webkamerát…
Bárcsak ne lenne igaz, de megtörtént.
A lány örül: „Hű, de jól néz ki!”
Persze, edzett üveg van rajta.
Nem semmi!
Ez nagyon sikamlós.
A filippínók szeretik a sikamlós témákat.
Még a többi stand-uposnál is
ez az egyik alaptéma, az obszcén dolgok.
Mert elfojtottak vagyunk. Egy elfojtott nemzet.
Katolikus ország vagyunk. Nagyon elfojtott.
És én mindig a valós filippínó élményekről mesélek a fellépéseimen.
Úgy érzem, jól képviselem magunkat.
Azt mutatom meg, ami valóban történik, erről beszélek.
Ha láttatok korábban, néha…
viccelek a vallással,
a Fülöp-szigeteki szingliséggel és azzal, hogy milyen itt duciként élni.
És jónak tartom, hogy vannak
minket képviselő filippínó-amerikai humoristák,
viszont ők nem a valódi, Fülöp-szigeteki kultúránkat jelenítik meg.
Tudjátok, ugye?
Én ezért harcolok.
És nem csak én.
A stand-up műfaja felemelkedőben van a Fülöp-szigeteken.
Kösz, Comedy Manila.
Ha nézitek a fellépéseket.
Bizony, sok filippínó stand-upos van,
és ők a saját nézőpontjukból mesélnek a kultúrájukról, a gyerekkorukról.
Ezeket a fellépéseket látva
több humoristával azonosulhatunk, mert azonosulunk a kultúrával.
Velem is egy csomó duci és jóképű ember azonosulhat. Ugye?
Na tessék.
Ezért szerepel ez a műsoromban.
Sokszor kérdezik tőlem: „Nem sértő, hogy viccelsz a vallással?”
Része a kultúránknak.
Én arról mesélek, milyen volt katolikus srácként felnőni.
A katolikus iskoláról, a katolikus neveltetésről.
És őszintén megmondom: semmi problémám a katolikus egyházzal.
Lenyűgöz a katolikus egyház.
Tök király. Nem?
Mert talán a mai napig emlékszem az összes templomi énekre.
Csoda szépek.
Nem járok már misére, de a templomi énekeket imádom.
Olyannyira, hogy a nagymamám kizavart a templomból.
Nem visz többet misére, mert azt mondja, túlzottan beleélem magam a dicsőítésbe.
Elragadtatom magam.
Tudjátok? Túltolom a dicsőítést.
Mert gyönyörűek azok az énekek.
Dicsérd a mindenség Urát
Dicsérd örömteli szívvel
Ó, yeah
Pengesd a gitárod a zenére Örvendjünk orgonaszóval, trombitával
„Trombita is van?” Ugye?
Mire a nagymamám…
„Jössz le onnan!
Miért állsz a széken?”
Ezt csinálom a templomban. És nem szabad!
Nem lehet dicsőíteni.
Vissza kell fognod a dicsőítést. Igaz?
Kifejezem az érzéseimet, és ez tilos.
Gyönyörű templomi énekeink vannak. De nem rázhatjuk rájuk.
Miért nem?
A „Dicsérjétek a mindenség Urát!”
a Fülöp-szigeteki „Bohém rapszódia”.
Mégsem indulhatunk be rá. Nem engedheted el magad.
Katolikusként az egyik kedvencem a Hét templom zarándoklat.
Tudjátok?
Utazgatás.
A családdal, igaz?
Végigkóstolhatod a Fülöp-szigeteki fagylaltokat.
„Szóval ilyen a bulacani fagyi.”
„És ilyen a lagunai.”
Az ilyesmik teszik boldoggá az embert.
A kedvencem a misekönyv olvasgatása.
Megvan? A keresztút stációi.
Az a nagy kedvencem. Csak aztán anyu megtiltotta.
Mert „hangokat” kölcsönöztem
a szereplőknek.
De rosszul tettem?
Tévedtem?
Poncius Pilátusnak és Mária Magdolnának ugyanolyan a hangja?
Valóban?
Végig egyetlen monoton hang szól?
Nem is lehet…
Baj, hogy ösztönzést adok?
Hogy átélt háttértörténetekkel gazdagítom
a szereplőim hangját?
Színész vagyok.
Előadó. Művész.
Isten adta ezt a tehetséget,
de nem fejezhetem ki vele a szeretetemet? Hát nem fura?
Miért nem engedik?
Úgyhogy a múltkori zarándoklaton kérleltem anyut: „Anya, csak egy stációt!
Csak egyetlen stációt! Könyörgök! Egyetlenegyet!
Istenem, csak egyet!”
Mire anyu: „Jó.
De ha olyan hangokon csinálod,
lenyisszantom a golyóidat.”
Igen, anyu ilyen. És ezt a templomban mondta nekem.
Nagyon durva, mi?
Odaadta nekem a misekönyvet. A 11. stáció.
Jó állomás. Komoly stáció.
Jézust keresztre feszítik két lator között.
Háromszereplős.
Annyit mondtam: „Jó alapanyag.”
Az járt a fejemben: „Francba! Felolvassam,
vagy csináljam azt, amiért erre a világra születtem?” Igaz?
Három szereplőt láttam.
És amikor végre rám került a sor,
azt látom: „Jézust két lator között keresztre feszítették,
és az egyik lator azt mondta…”
„Nem te vagy a Jézus Krisztus?
Miért nem használod a hatalmad…
hogy lekerülhessünk innen?
Dugulj már el!
Fogd be!”
Anyu ekkor már egy másik családdal volt.
A harmadik stációnál.
„Ez a kis szaros! Haszontalan kölyök.”
És megismételte a stációt.
Tudjátok?
„Fogd be!
Ő…
Ő ártatlan. Mi vagyunk az igazi bűnösök.
Ő ártatlan.
Jézus!
Emlékezzél meg rólam a Paradicsomban!
Oksa, mabuhay, tesó.
Nem foglak elfelejteni, haver!” Kösz szépen mindenkinek!
Küzdjetek az álmaitokért!
A MABUHAY HAZUGSÁG
A feliratot fordította: Gelléri Péter