Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Doamnelor și domnilor, Red Ollero!
RED OLLERO: MABUHAY E O MINCIUNĂ
Uau! Mulțumesc tare mult!
Acum câțiva ani, cu greu umpleam sala.
Weekendul ăsta, am avut trei spectacole cu sala plină.
Frate! Așa că vă mulțumesc.
Tare!
Cariera mea e în faza aia ciudată,
ba zici că sunt în ascensiune, ba că nu sunt…
Nu i-aș zice „aproape celebritate”.
Îmi place să-i zic „celebritate neclară”.
Înțelegeți? E neclar.
„Celebritate neclară”. Ești celebru, dar…
E genul de celebritate de care trebuie să-ți convingi colegii.
Dacă te afli în situația asta,
se întâmplă multe lucruri la care e greu să reacționezi.
De exemplu, când te plimbi prin mall și dai peste cineva care face…
Ben&Ben!
Da, exact. Ben&Ben. Sunt confundat des cu unul dintre ei,
fiindcă multă vreme el a fost vedeta supraponderală.
Tipul gras de la Ben&Ben.
Nu știți de ce, nu? Nu știți regula?
Serios? Bine. O să v-o explic eu.
În divertismentul filipinez, e o regulă nescrisă
că doar o persoană supraponderală poate fi celebră într-un anumit moment.
Nu sunt două vedete supraponderale. N-au fost niciodată.
O singură persoană supraponderală ajunge în vârf.
Și apoi, de curând,
tipul gras de la Ben&Ben a slăbit.
A slăbit.
Așa că el nu se mai califică.
Da. Nu se mai califică.
Deja l-am dat afară din grupul de chat.
Avem grupul „Vedete supraponderale”.
L-am dat afară imediat. „La naiba! Ai IMC-ul normal.
Cât ai tensiunea?
De ce e normală?”
Așa că l-am dat afară.
Acum există un gol.
Apare un vid de putere.
Se dă o luptă pentru putere între mine și Ninong Ry.
Da?
Și, sincer,
nu știu ce ziceți voi, dar eu cred că următoarea vedetă supraponderală
ar trebui să fiu eu.
Nu? Nu sunteți de acord?
Nu! Pare că v-am forțat.
Pare că v-am forțat!
O să vă conving.
Nu vreau să vă forțez, da? Fiindcă…
La toate vedetele supraponderale dinainte,
statutul de vedetă e asociat cu greutatea.
E clar? Asociat cu greutatea.
Sunt celebri doar fiindcă sunt grași.
De exemplu, Monty.
Cum se cheamă trupa lui Monty?
Mayonnaise!
Jun Sabayton e celebru fiindcă e dezbrăcat,
n-are niciodată tricou pe el.
Toată lumea i-a văzut grăsimea.
Pentru mine e normal.
O fac în fiecare zi.
Pentru noi, cei grași, e o zi normală.
„Hai să gătim rasol de porc crocant!
Hai să gătim tocană de porc în sânge!
Kare-kare crocant.”
Doamne! Fac asta zi de zi.
Apoi mănânc. Ca să vezi!
Ăștia nu aduc nimic nou.
Nu? La toți e legat de greutate.
Întotdeauna e…
„Sunt sătul!”
Întotdeauna e așa.
Eu, frate, uite-mă!
Uite ce farmec dezinvolt am!
Eu demonstrez că poți purta haine colorate și dacă ești gras.
În culori. Cine a mai făcut-o?
Până la mine, oameni grașii purtau numai negru.
Acum văd la spectacole
oameni grași în haine colorate.
Se pare că prindem încredere.
La ultimul spectacol, am văzut pe cineva purtând mov!
Un om gras în mov!
Știți ce greu e să fii gras
și să te îmbraci în mov?
De cum ieși din încăpere, se aude: „Grimace!”
Așa ceva. Dar acum tipul are încredere.
Fiindcă eu sparg bariere. Uitați!
Uitați-vă la jacheta asta kimono la comandă
de la Wear Amu, pe care o port.
Se poate vedea spatele personalizat…
cu broderie.
Port adidași Jordan, frate. Înțelegeți? Despre asta-i vorba, nu?
Dovedesc tuturor că greutatea are valoare.
Nu doar…
Știți?
La fiecare spectacol, arăt tuturor
că greutatea are valoare în istorie și în societate.
Oamenii grași au multe merite, dar nu știți voi.
Nu sunteți conștienți, nu? Mulți oameni slabi aici…
Priviți istoria părtinitor. Credeți că slabii conduc lumea? Nu.
Noi inventăm o mulțime de lucruri care vouă vi se par normale.
Am inventat multe. N-am verificat, acum mi-a venit ideea.
Nu-i nevoie să verifici nimic în zilele noastre, nu?
Dar ascultați, e plauzibil.
Cred că un om gras a inventat scara rulantă.
Credeți că inventat-o un om slab?
Un om slab a inventat scara care urcă singură?
Voi n-aveți nicio problemă cu scările.
Durerea și suferința generează inovația.
Cred că la un moment dat
a existat un inginer gras care urca la etajul cinci.
Ăsta e pragul obezității, știați?
Etajul patru e maximul pentru noi.
La etajul cinci, și-a zis: „Rahat! O să mor.”
Da, chiar așa.
Urcă la etajul cinci, da?
„E epuizant.
Într-o zi o să construiesc scările care urcă singure.”
Și așa s-a inventat scara rulantă.
Să-i mulțumim lui Paul Thomas Scară Rulantă.
Inventatorul… E adevărat.
Verificați pe TikTok.
Acolo găsiți lucruri adevărate.
Nu? Serios. Puteți verifica.
Ce au mai inventat grașii? Nu știți.
Slabi nenorociți! Nu acceptați decât propaganda voastră mainstream.
Nu-i așa?
Ce au mai inventat oamenii grași? Bideul.
Toți folosiți bideuri. Înțeleg.
Se vede pe fețele voastre.
Știați că inventatorul bideului era gras?
Ziceți că e inventat de voi? Voi ajungeți la propriul fund.
Voi ajungeți la orice. „Sunt slab. Ajung oriunde.”
Nu? Ce viață minunată…
trăiți voi, slabii.
Credeți că voi l-ați inventat? Nu, l-a inventat un gras.
Cu siguranță cineva a vrut… Trebuie să fi fost inventator.
Nu s-a putut spăla.
„Nu mai ajung nici la fundul meu, atât de mult mănânc!
Aș putea inventa un furtun sau un spray
cu care să-mi curăț fundul de rahat.
Mi-l curăț cu jetul. Nu mai e rahat!”
Și așa a apărut bideul.
Aplauze pentru John Bideu.
E adevărat. E pe TikTok, promit.
John Bideu, inventatorul bideului. Adevărat.
Mai sunt multe. Multe.
Scaunul cu rotile.
L-a inventat cineva gras.
Sigur, când i-a venit prima oară ideea,
scopul era să nu trebuiască să se ridice.
Era fericit. „Băieți, uitați aici! Nu mai trebuie să ne ridicăm să luăm ceva!
Ne putem deplasa așezați.”
Apoi l-au văzut alții.
„E tare! E bun pentru cei bolnavi sau cu dizabilități.”
Și el a zis…
„De acord.
Pentru ei l-am făcut.”
A ajutat mulți oameni.
Aplauze pentru Wesley Scaun cu Rotile.
Unii caută deja pe Google. „E adevărat?”
Poate credeți că sunt toți străini,
că vorbesc doar de inventatori străini.
Există și filipinezi grași
care au inventat lucruri frumoase.
Știați că un filipinez gras a inventat silvanas?
Știți ce sunt silvanas? Unii slăbănogi habar n-au.
Văd tristețe pe fețele voastre.
Fiindcă nu știți încă ce-s silvanas. Ce fel de oameni sunteți?
Silvanas. N-aveți idee?
Practic, sunt versiunea portabilă a tortului sans rival.
O variantă de sans rival pe care o poți mânca în mers.
Nu e nicio problemă cu sans rival. E un desert nemaipomenit.
N-are nicio problemă, e perfect.
Delicios. Nicio problemă.
Dar de ce a fost nevoie să se inventeze silvanas?
S-a întâmplat la Dumaguete.
Dumaguete. E adevărat.
Acolo s-a inventat sans rival!
Sunteți idioți! Nu știți?
Nu știți chestia asta?
E adevărat! Acolo s-a inventat sans rival.
Așadar, era o fată, Bernadette Silvanas.
Vedeți?
Și o fată, să nu fie doar bărbați.
Bernadette, nume de fată grasă. Știți? E foarte…
E un nume cu greutate.
Nu-i așa?
De pildă, dacă ești bărbat și te cheamă Pao Pao…
ești sortit să fii cât China, știți?
Nimeni n-a zis vreodată: „Pao Pao, ești bun la atletism!” Nimeni.
Niciodată.
Nu s-a rostit niciodată în istorie.
Întotdeauna e: „Pao Pao, avem siomai pe săturate!”
Asemenea lucruri, da.
„Unde?” Nu.
El e Pao Pao.
Ați văzut că joc la fel toate personajele grase?
Scuze, nu-s un actor bun.
În fine, Bernadette Silvanas mănâncă tort sans rival.
E deja la a patra felie
când o sună de la birou: „Avem o ședință urgentă.
Grăbește-te, tu mergi foarte încet.”
Redau exact, fiindcă e vorba de istorie
și trebuie să fim preciși, bine?
Zice: „Dar…
Dar nu mi-am terminat încă a patra felie de sans rival.
Cum pot să mănânc… Stai puțin!”
L-a pus în folie, l-a feliat și gata.
S-au inventat prăjiturile silvanas.
Aplauze pentru Bernadette Silvanas din Dumaguete.
Da.
Aplauze pentru toți. Paul Thomas Scară Rulantă,
John Bideu,
Wesley Scaun cu Rotile,
Bernadette Silvanas.
Aplauze pentru toți.
A înghițit-o cineva?
Nimeni? Bine.
Nu-mi plac oamenii care pun botul la fake news.
Dar e adevărat, totuși.
Nu e din cauză că-s gras,
dar, dacă mi-ați văzut numerele mai vechi,
știți că am întotdeauna niște glume
despre lanțul de fast-food Jollibee.
Nu știu dacă le-ați auzit.
Nu fiindcă sunt gras
sau sper să-mi dea Jollibee niște bani.
Dar, dacă e posibil, nu mă deranjează nici asta.
Sunt de acord cu asta.
Cred că Jollibee e fast-foodul cel mai prietenos cu oamenii grași
din Filipine.
E adevărat.
Fiindcă e singurul care a inventat
porția de o persoană constând în patru bucăți de pui prăjit.
Patru bucăți. Ce număr perfect!
Absolut perfect!
Au un public-țintă pentru asta,
pentru porția de patru bucăți de pui.
Înainte aveau probleme cu număratul.
Două bucăți nu-s de ajuns.
Ca să iei șase, trebuie să fii cu un prieten, știți?
Și e jenant, fiindcă el o să mănânce doar două.
Înțelegeți?
Chipurile împarți, dar tu iei patru.
Sunteți jenați amândoi.
„Mai vrei? Poți să iei.”
„Bine. Ești sigur că pot s-o iau? Tu nu mai vrei, nu?”
Există totdeauna faza asta.
Am fost întrebat: „Ce te bucuri așa de porția de patru bucăți?
Puteai lua două porții de două.”
Întrebare de om slab.
Cei slabi nu pot înțelege.
Sunteți proști.
Nu știți?
Nu știți că dacă iei două porții de două bucăți înseamnă
că mănânci cât pentru doi.
Cât pentru doi. Chestia asta îți distruge stima de sine.
Îți provoacă daune psihologice.
La casă: „Ce comandați, domnule?”
„Două porții de pui de două bucăți.”
Îți dă două cutii, două seturi de tacâmuri.
O să vezi că e pentru doi oameni.
Te duci la masa ta.
Lumea crede că mai ești cu cineva, dar nu.
„Sunt singur. Nu mă judecați!”
După ce mănânci prima porție, din moment ce-s două…
În cealaltă cutie e pui proaspăt.
Te gândești: „Oare să-l mănânc?”
N-o să reziști, încă nu te-ai săturat.
„O să mănânc și porția asta.”
Apoi o să iei al doilea set de tacâmuri.
E ca un nou început.
Și mănânci zicându-ți: „Ce gras sunt!
Ce gras sunt!”
Dar acum există porția de o persoană constând în patru bucăți de pui.
Există cineva la Jollibee, la Departamentul de Cercetare,
care și-a făcut temele.
„Șefu', oamenii grași iau câte două porții mici.
Cred că putem profita de publicul ăsta.
Să facem o porție de patru bucăți de pui prăjit!”
Și bineînțeles, o mulțime de oameni grași s-au bucurat.
E exact cât trebuie.
Când intru la Jollibee, totdeauna am pasul mai săltăreț.
- „Bună dimineața!” - „Chiar că-i bună.”
Așa e.
„Ce comandați?”
„O porție de pui prăjit de patru bucăți!”
Nu? E un vis.
Primești tot într-o singură cutie.
Și un singur set de tacâmuri.
E doar pentru o persoană!
Nu? Fascinant!
Așa că sper să ajungă chestia asta la Jollibee.
Te rog, Jollibee! Te rog eu, bine?
Ești aproape de un produs perfect, bine?
Uite care-i problema.
Când mănânci patru bucăți de pui,
ce trebuie să comanzi?
Porție extra…?
Porție extra de orez, nu?
Expresia „porție extra de orez”
e foarte problematică.
Fiindcă, atunci când comanzi porție extra,
sugerează că e mai mult decât trebuie.
Că ai deja destul orez,
dar îți trebuie mai mult, nu?
Dar nu-i așa. Nu e destul.
Nici pentru două bucăți de pui.
Nu? E o prostie.
Nu-i așa?
Porția extra de orez ar trebui rebotezată într-un mod mai potrivit.
Eu îi zic „porție potrivită de orez”.
Dacă ceri porție extra de orez, recunoști că mănânci prea mult.
Plus că uneori comanzi încă o porție extra, o a treia.
Mă afectează imediat. „Am mâncat mult!”
Dar, dacă e „porție potrivită de orez” și te liniștește și casierul…
Ați putea să-i învățați la training.
Nu? Ar putea zice:
„O porție potrivită de orez, domnule? Nicio grijă, e exact cât trebuie.”
Nu-i așa?
Când mai comanzi una:
„Nu-i nimic, domnule. Toți suntem frumoși în felul nostru.”
Nu-i așa?
Mai comanzi: „Nicio grijă, domnule, e vacanță.”
Nu?
E simplu, fraților.
Jollibee, m-am gândit la toate.
Nu vă trebuie un ambalaj nou pentru asta.
Folosiți cutia de hamburgeri.
Puneți patru polonice de orez în ea.
Și gata.
Jollibee, cu plăcere.
Nu trebuie să mă plătiți.
E pentru oamenii grași, mă bucur să ajut.
Da, mulțumesc.
Pot să beau apă sau…?
O să vă gândiți că voi ați plătit și eu beau apă în fața voastră?
Doamne!
Sunteți bine, doamnă? Am băut niște apă, atât.
Se prăpădește.
Nu știu dacă știți, dar e greu să fii artist local.
Mai ales acum, când trăim într-o lume deschisă
și concurăm și cu străini.
Iar străinii, când vin aici,
de cum urcă pe scenă, apucă să spună doar mabuhay și…
„Da!”
- „Mahal ko kayo!” - „Da!”
„Un străin care vorbește tagalog! Poftim banii!”
Eu vorbesc tagalog de mult timp.
Dacă vă zic mabuhay…
O să reacționați la fel?
Pe bune?
Nu mă păcăliți, eu am bilete ieftine.
Dacă ridic prețul la 10.000 de peso: „Ăsta e străin?”
Așa e mereu.
Nu? Dar e vrăjeală.
Ne bucurăm când zic mabuhay.
E din cauză că facem mișto de ei?
Mabuhay e o minciună. Nu așa ne salutăm noi.
Când un străin zice asta pe scenă,
probabil și-a întrebat producătorul sau echipa filipineză:
„Care e salutul vostru, în Filipine?”
„Mabuhay.”
Apoi ăla urcă pe scenă și zice: „Mabuhay!”
Dar nici nu e adevărat.
Nu? Salută cineva aici cu mabuhay?
Dacă e o singură persoană care salută cu mabuhay
în vreun moment al vieții sale,
plec și mă pensionez acum.
E cineva aici? Nimeni.
Absolut nimeni.
Nu zice nimeni: „Mabuhay, frate!”
„Mabuhay, frate! Zi, omule.”
- „Unde ești? În oraș?” - „Da, frate!”
„Pleci deja? Mabuhay, frate!”
„Mabuhay, frate! Mabuhay!”
Nu, nu vorbim niciodată așa. Și totuși îi prostim pe toți.
De ce? Ne e rușine cu adevăratele noastre obiceiuri?
Ne e rușine? „Cum salutați de fapt?”
„Așa… ” N-am dreptate?
„Hei!” Nu?
„Kumusta? Ce mai faci? Ești bine?”
De fapt, cred că trebuie să-i învățăm niște obiceiuri filipineze mai bune.
Mie îmi place obiceiul ăsta filipinez:
când sunt invitat să mă așez la masă.
E ca un salut când te duci în vizită la ora mesei.
„Salut! Hai la masă!” Nu-i așa?
Numai că face parte dintr-un joc de roluri.
Nu-i așa?
E singurul salut pentru care există un răspuns uzual.
Trebuie să spui: „Mulțumesc, nu mi-e foame.”
Nu trebuie să accepți oferta!
Apropo, eu n-am știut asta până pe la 26 de ani.
Credeam că am opțiunea să accept.
Tot timpul.
Răspundeam: „Serios? Ce-i de mâncare?
E un singur hotdog cu brânză. Hai să-l tăiem în trei.”
Nu-i așa?
Filipinezii sunt super. Nu contează că e puțină mâncare.
Sau că mai sunt doar oase roase.
- „Mănâncă!” - „Nu, mulțumesc.”
Nu vreau morcovul din puiul cu curry.
Nu mai e decât unul amărât.
Asta mănânci dacă a mai rămas orez, nu?
„Bine, iau un morcov.”
Așadar, există un răspuns uzual. E frumos, nu-i așa?
- „Hai la masă!” - „Nu mi-e foame.”
„Oricum terminasem.”
Multe scuze, nu? Ca să nu…
Inviți omul la masă ca să nu se simtă prost.
„Ești binevenit la mine. Hai la masă!”
Celălalt zice: „Nu-i nevoie, nu te deranja!”
Dacă primul insistă, urmează o tocmeală.
„Nu, hai la masă! Mai e mâncare, mai aduc.”
„Nu, am mâncat deja.” Celălalt caută scuze.
„Am mâncat pe drum.”
Cum adică ai mâncat pe drum?
Ai venit cu motocicleta.
Ai mâncat pe drum?
Ce-i asta?
N-am dreptate?
Doamne!
Asta ar trebui să-i învățăm pe străini.
Dacă vin să cânte: „Haideți la masă!”
„Suntem sătui!”
Alt obicei filipinez care îmi place mult e că ne zicem ingat.
Când o să vă despărțiți mai târziu: „Ingat! Ai grijă!”
Sigur o să ziceți ingat.
Și subliniem chestia asta.
„Ingat! Ai grijă, da?”
„Și tu.” Ăsta e răspunsul automat.
Uneori, duci pe cineva cu mașina până în fața casei
și la despărțire zici: „Ingat!”
- „Ești deja acasă!” - „Da, aici stau.”
„Serios?
Ce amuzant! Sunt acasă și tu îmi zici să am grijă.”
Și apoi asta.
Cred că era momentul să se sărute.
Scuze! Asta nu făcea parte din glumă.
Ingat! Nu?
De ce subliniem asta?
Fiindcă știm că locuim în Filipine.
Știm că ți se poate întâmpla ceva oriunde te duci.
Chiar și traversând parcarea
se pot întâmpla multe, deci ingat.
Lumea zice că e echivalentul lui take care.
Nu-i același lucru.
E ceva mai intens.
„Ingat!
Ai dracului grijă!
Ești în Filipine. Pericolul pândește.”
Asta înseamnă, de fapt.
Noi știm asta când ieșim de undeva,
ne ducem la mașină sau oriunde.
La noi nu sunt trotuare.
Sau, dacă e trotuar, brusc dai de un stâlp.
Mergi așa.
Pășești în lateral, ai stâlpul drept în față.
Mai târziu dai de ceva ud.
„Rahat, e pișat! Urină!”
Nu? Știm cum e. Am trecut toți prin asta.
Mergi și dai de o groapă în mijlocul străzii.
Îți intră piciorul în ea până la genunchi.
Brusc, te-ai căptușit cu leptospiroză.
Sunt multe posibilități. Mergi și vezi un vagabond soios.
Vorbește cu tine, face ceva de genul…
Și nu poți…
Nu poți să te bați cu un vagabond soios.
Dacă-l lovești, riști să te otrăvești.
N-ai cum.
„O, Doamne!
De ce tot eu o pățesc pe termen lung?”
Nu-i așa?
N-ai cum, nu.
Ți se pot întâmpla multe.
Poți fi jefuit.
Poți fi dărâmat de un triciclu.
Poți să calci într-un rahat.
Asta-i cel mai enervant.
Să calci într-un rahat.
Mare belea. Pleci acasă automat.
Pleci acasă automat.
Chiar dacă abia ai ieșit… Gata.
E de preferat să ai opțiunea să te duci acasă.
Dacă ești în drum spre serviciu? Ești îmbrăcat frumos.
Te-ai dat cu parfum. Ai pantofi noi.
Vrei să impresionezi o colegă drăguță.
Ai luat și taxi, să nu transpiri.
Și brusc, un rahat.
Și calci în el.
Nu te poți duce acasă, întârzii.
Ce faci? Bați pe la uși.
„E cineva acasă?”
Ridici piciorul.
„Îl vedeți?” Ridici talpa.
„E cineva acasă?
Am călcat în rahat!”
Iese o doamnă.
„Ce ai pățit?
Ce ai pățit?”
„Am călcat în rahat.” Și îți dă un furtun.
Dar apa are presiune foarte mică.
E ca și cum ți-ai turna un pahar de apă pe pantofi.
Doamna face conversație.
„Unde l-ai găsit? Eu le tot zic.
Le tot zic că trebuie adunat, că nu toți câinii au stăpân.
Dacă-s câini vagabonzi, cine să-l adune?”
Și în timp ce vorbește,
tu pui degetul pe furtun ca să…
ca să crești presiunea.
Nu poți să ceri alt furtun, cu presiune mai mare.
„Aveți un aparat de spălat cu presiune?
S-a întărit rahatul.
S-a uscat în timp ce veneam încoace.
De la vânt.
A intrat în șanțurile tălpii.”
Deodată te întreabă: „Și unde lucrezi?”
Îi zici. „Pe nepoată-mea n-au vrut-o.”
Acum problema ei e și problema ta.
Ai călcat în rahat!
Extrem de enervant! Nu?
Înainte credeam că ăsta e lucrul cel mai nasol pe care-l poți păți,
până am pățit altceva.
Am ras un rahat.
Unii dintre voi înțeleg. Alții se întreabă ce-i aia.
O să vă explic.
Am ras un rahat. Ras.
R-A-S. Ras.
Cum? În mod normal, când calci în rahat…
Să zicem că e microfonul ăsta.
Bine.
Pute.
Ăsta e piciorul tău.
Mergi, mergi, mergi…
„Ghinion! Am călcat în rahat.”
Cum am povestit mai devreme.
Dar dacă razi un rahat?
Uite ce se întâmplă. Ăsta e piciorul tău. Mergi, mergi, mergi…
Și ești aici.
E ghinionul suprem, oameni buni.
Ăsta e rahatul, ăsta e pantoful tău.
Piciorul tău, da?
Aici, planetele s-au aliniat
ca să se întâmple.
Mercur e retrograd.
Amintiți-vă că eu sunt din sud. Mai mereu port papuci.
Când am pățit asta, purtam papuci.
Mergeam pe stradă, în satul nostru.
Merg și ajung aici.
Merg, merg, merg… Și ce urmează?
Mișcare ascendentă.
Și rad rahatul.
Vă zic, a fost o senzație ciudată.
Nici nu pricepi ce ți s-a întâmplat.
Mergi ca omul și deodată îți zici:
„Comozi papuci!”
Și apoi:
„Stai așa! De ce sunt mai comozi deodată?”
Și, mai târziu: „A ce miroase? Ce s-a întâmplat?”
Apoi te uiți și deja ai ceva galben-maroniu între…
Nu-ți vine să crezi.
„De ce am rahat în papuci? Cum s-a întâmplat așa ceva?”
Apoi te uiți în urmă.
Sigur că investighezi în ce ai călcat.
Când îl vezi, e deja ras.
Rahatul arată așa.
Deja e ras.
Nu mai poți face nimic.
Asta înseamnă să razi un rahat.
Când te uiți la el, arată ca o cremă gălbuie.
Cauți un furtun, bați pe la uși.
„E cineva acasă?
Îmi trebuie… Nu, am ras un rahat!”
Furtunul n-o să facă față.
„Îți trebuie o găleată.
Bagă-l aici.”
Vă place băbuța mea citadină…
cum imit o băbuță citadină?
„Vai de mine!
Tinerii de azi nu știu decât TikTok.
Numai TikTok! Nu știu să muncească.
Nu-și mai fac circumcizie.” Nu, nu știu dacă…
Nu vreau să sugerez nimic,
dar, de câte ori beau, oamenii aplaudă.
Nu știu de ce.
Ați aplaudat mai tare decât la glume.
Pot să beau apă tot spectacolul.
Doamne!
Eu și iubita mea am avut recent prima aniversare.
Da.
E amuzant, fiindcă înainte de asta
am fost singur vreo patru ani.
A fost greu.
E greu. Cine e singur să aplaude.
Fără teamă.
Așa!
E o mână ridicată. Două.
Bine.
Aici e cineva singur? Nimeni? Bine.
Deci voi toți
o duceți bine, nu?
Cel mai enervant când ești singur
e că lumea se poartă cu tine de parcă ai nevoie să fii reparat.
Nu-i așa?
„Dar de ce ești singur?
Pari în regulă.
Ești în regulă.”
La naiba, e în regulă să fii singur.
Apoi îți fac lipeala cu cineva. Asta-i cel mai enervant.
Își închipuie că ei știu cine ți-e sortit.
Asta-i aroganța celor care fac lipeli.
„Vară-mea e singură.”
„Însoară-te tu cu vară-ta!
Dovedește întâi!
Dovedește că e o partidă bună și după aia mă bag.
Tu primul, du-te și sărut-o!”
- „Dar e vară-mea.” - „Astea-s scuze, frate!
Dacă vă iubiți, nu contează.
Nu ziceai că vară-ta e în regulă? Ce te oprește?”
Nu-i așa?
Urăsc lipelile.
Te întreabă care e genul tău. „Care e genul tău?
Ochi migdalați? Ten deschis? Bronzată?”
Și apoi împart femeile pe categorii.
Împart oamenii pe categorii.
Fac o listă și ți-o dau.
Ce nefiresc, nu-i așa?
Eu nu am un gen estetic, frate. Absolut deloc.
Mă uit mai mult la situația economică.
Așa că genul meu e
ceea ce numesc eu „fetele de complex rezidențial”.
Tipele care stau într-un complex sunt în regulă toate.
Accept de la cartiere de lux în sus.
Nimic altceva. Sunt cele mai bune!
Ați ieșit cu asemenea fete? Sunt cele mai tari.
Le întrebi: „Și cu ce te ocupi?”
„Lucrez la firma familiei mele.”
Fata de complex rezidențial!
Genul care te întreabă din senin:
„Vrei să vii în vacanță cu familia mea la Praga?”
Mulțumesc, fată de complex rezidențial.
Până și viza se aranjează. Cele mai tari!
„Să mergem la Clubul Polo. Pot plăti cu cardul.”
Sunt cele mai tari fete!
Glumesc! Ce nesimțit, nu?
Nu, doar…
Retrag tot ce am spus.
Nu, de fapt prefer fetele de complex rezidențial
fiindcă așa sunt sigur că au duș.
Ador sexul la duș.
Ăsta-i motivul.
Sexul la duș e cel mai tare. Vă place?
Nu, nimănui? Nu vă place…? Doar mie? Bine.
Bine, fie.
Așa, sexul la duș.
Vreau sex la duș pe bune.
Nu vrăjeala din filme,
când se sărută sub duș și nu se îneacă…
Curge apă întruna și nu te îneci.
Pare vrăjeală, nu?
Vreau sex la duș pe bune, în care stai cu rândul sub apă.
Asta vreau.
Unul se spală, iar pe celălalt îl ia frigul.
Frig tare. „Ai terminat cu șamponul?
Ai terminat cu șamponul?
Ce păr lung ai!
S-ar putea să dureze. Eu termin într-un minut.
Îmi dai voie?”
Asta vreau.
În filme e vrăjeală. Faza cu împinsul în perete.
Mă lași?
Și cică îi excită.
Doare să fii împins într-un perete!
Ați fost vreodată împinși într-un perete? Pereții sunt tari.
Nu-i ca și cum te aruncă în pat. Ăla nu se lasă, frate.
Are faianță pe el. E tare.
Mi s-a întâmplat o dată și m-am lovit la cap.
„Nu aud nimic.
Am făcut comoție?
E comoție, înțeleg.
Deci așa începe o comoție.
Trebuie să mă duc la spital.”
E plăcut. Îmi place sexul la duș. Îmi place spălatul reciproc.
Eu te frec pe spate, tu mă freci pe mine.
Genul ăsta.
Și apoi întrebi:
„Poți să-mi dai la o parte părul de pe fund?
Eu nu ajung.”
Asta e iubire adevărată.
Așa că ador sexul la duș.
Am încercat și cu ibricul, nu-i la fel.
Nu e sexy. Faci…
„E cam rece, nu te deranjează?
Stă de mult aici. Să fierb niște apă?”
Și stai ghemuit.
De ce nu te relaxează spălatul cu ibricul?
La duș doar stai. Când te speli cu ibricul, totul e intens.
Te grăbești, fiindcă apa se scurge repede.
Trebuie fugărită. „Deja e aici!”
Am încercat.
Nu-i același lucru.
Prefer la duș. Nu-i același lucru.
Când sunt singur, mai ales acum…
Acum e altfel. Mulți n-au prejudecăți despre sex.
Nici eu n-am prejudecăți.
Încerc să nu judec dorințele și ciudățeniile oamenilor.
Nu-i așa?
Mai întâlnești și oameni incompatibili cu tine.
Uneori, nu merge și gata.
De exemplu, când eram singur,
am ieșit cu cineva și totul mergea bine.
La restaurant am vorbit, discuția era mișto, totul se lega.
Ne plăceau aceeași muzică, aceleași filme și tot așa.
Ne-am plimbat prin mall.
Nici nu ne-am dat seama când au trecut trei ore.
Am tot vorbit.
După asta, am condus-o acasă
și m-a invitat în apartamentul ei.
Mi-am zis: „Da! Bravo!”
Am ajuns în apartamentul ei, am început să ne sărutăm.
Așa.
Mi-a ieșit îngrozitor.
Ăsta e actul comic de a săruta.
Dacă-l imit ca lumea, e ridicol. Uite!
Nu-i așa? Nu arată bine.
E actul comic…
În fine, ne-am sărutat, apoi a zis: „Mă duc să mă împrospătez puțin.”
S-a dus la baie.
A lăsat și ușa deschisă.
Mi-am zis: „Doamne! Asta e o invitație?”
Deodată, o aud: „Vino și tu!”
Intru, niciun ibric. „Bravo!”
Nu-i așa?
M-am asigurat întâi.
Apoi i-am văzut dușul, din ăla care curge din tavan.
Era pornit și avea o presiune de-ar fi curățat și mortar uscat.
Atât de mare era. Așa era.
M-am gândit să-mi pun urechile sub jet.
E foarte plăcut, nu?
E presiune de lux. Eram încântat.
Ne-am sărutat sub duș.
Apoi a îngenuncheat. „Doamne, a îngenuncheat!
E prima întâlnire și e dispusă!”
Deodată zice: „Poți să faci pipi pe mine?”
Stați, n-avem prejudecăți, oameni buni.
Nu fiți scârbiți!
Unora le place, nu e ceva rău.
Singura chestie e să nu forțezi, dacă nu există compatibilitate.
Asta-i tot.
Problema e
că situația era complicată,
fiindcă deja ne lansaserăm.
Totul mergea bine.
Ne simțeam bine și, când m-a întrebat,
a trebuit s-o resping.
Și trebuie să respingi cu delicatețe.
Fiindcă e urât să spui doar: „Nu vreau!
E scârbos!” Nu?
Nu-i așa?
Trebuie s-o faci delicat.
Dar creierul meu se mișca în reluare.
Ca gloanțele în filme.
Vocile din capul meu se sfătuiau.
- „Vrea să faci pipi?” - „Da.”
- „Ne place așa ceva?” - „Nu ne place.
Nu ne place.”
„Și ce facem, ce zicem?”
„Trebuie s-o respingem blând, dar repede, a trecut ceva timp.”
„Gata, trebuie să zicem ceva. Vorbește, Red!”
„Nu-mi vine să fac pipi.”
Ea zice: „Bine, nu-i nimic.”
Dar problema era, fraților,
că făceam pe mine.
Vezica mea era umflată ca un balon cu apă.
Dacă mă împungeai, țâșnea.
Țâșnea un pic.
Ca un balon cu apă.
Dar sunt gentleman, frate!
Sunt gentleman. Deci ne-am sărutat.
Am făcut și sex. Am făcut sex de trei ori.
Între partide, am vorbit. N-am făcut sex întruna.
Am și vorbit între partide.
Îi știam aspirațiile profesionale, frustrările, ura față de șefi.
Știam că fostul ei iubit avea un șarpe.
Știam absolut tot.
După a treia partidă, iar am vorbit. Am avut o lungă discuție intimă.
În cele din urmă, a trebuit să plec.
Am zis: „A fost o seară superbă, mulțumesc.”
Apoi a închis ușa.
De cum s-a închis…
Am fugit repede de tot la lift.
Am apăsat de mai multe ori pe buton.
Crezând că liftul vine mai repede dacă-l grăbești.
„Am mare nevoie de tine!
Am nevoie de tine! Am nevoie de tine acum, liftule!”
M-am urcat în mașină. M-am dus la cea mai apropiată benzinărie.
Am urinat abundent.
Aș fi stabilit recordul mondial,
dacă erau acolo cei de la Guinness.
„Chiar că e mult!”
Aveam o presiune…
Chestia e că, de cum am ajuns,
am intrat imediat în cabină
și mi-am blocat degetul mare în pelvis.
Eram rănit, fiindcă purtam curea.
Când trebuie neapărat să faci pipi și porți curea, e groaznic.
Când mi-am dat pantalonii jos, penisul meu… Ăștia-s pantalonii.
Ăsta e penisul meu, a făcut așa…
Ca un furtun de pompieri.
Încercam să-l stăpânesc. Mă dădeam înapoi.
Deja făceam pipi din afara terenului.
Steph Curry, nu alta!
Eram la mare distanță, serios. Am urinat atât de mult,
atât mult,
că s-a tras apa singură.
Atât de mult și de puternic a fost.
S-a tras apa și eu nu terminasem încă.
Am umplut iar toaleta și apoi am tras apa normal.
Dacă țineți să știți detaliul ăsta.
Așa e, exact așa s-a întâmplat.
La un moment dat m-am întrebat:
„Cum am ajuns în situația asta? Ce s-a întâmplat?”
Uitându-mă înapoi,
parcă a pus la cale totul.
Când dădeam comanda la restaurant,
a zis: „Luăm și trei carafe de ceai de piersici rece.”
Trei carafe de ceai de piersici rece?
Și eu l-am băut pe tot. Când ne plimbam, avea o sticlă de apă.
De doi litri. „Vrei să bei?”
„Da, vreau.
Ești drăguță.”
La film, și-a luat cea mai mare băutură.
„Nu pot s-o termin.”
„Bere de ghimbir! Sigur!”
Ar fi trebuit să mă prind. Era o capcană.
Pe bune, n-am bănuit nimic.
Lumea mă întreabă când aude povestea asta:
„De ce te-ai dus la o benzinărie?
După sex, puteai folosi toaleta ei.”
Credeți că-i ușor? I-am zis că nu-mi vine.
Și apoi, deodată, îmi vine. Cum era?
Dacă făceam la ea, cine știe ce se întâmpla?
Poate se băga la mijloc: „Interceptare!”
Și apoi…
Scuze, nu știu. Se bea?
Nu știu ce se întâmplă.
În fine…
De asta nu m-am dus la ea. E greu.
Am întâlnit atâtea… Nici nu știu să explic.
Nu arăt pe nimeni cu degetul,
dar unii oameni au gusturi foarte ciudate.
De exemplu, în timpul pandemiei.
Cine a fost singur în timpul pandemiei? La naiba, ce coșmar!
Știți? Toți făceam sex pe chat.
Făceam totul acolo. „Acum îți dau pantalonii jos.
Îmi scot penisul, care are…
23 de centimetri.”
E greu, nu?
Și denumirea e foarte urâtă. „Sex cibernetic”.
Sex cibernetic.
Nu-i așa? Nu-i sexy deloc.
De exemplu, când vorbești cu o femeie.
„Facem sex cibernetic?”
Nu e suav, nu?
„Mergem în camera mea de Zoom?
Am varianta plătită.
Nu ne întrerup după 40 de minute.
Avem timp nelimitat.”
Nu știu, e ciudat. Nu pricep.
În fine, vorbeam cu o tipă pe chat.
Îmi trimitea poze nud.
Poze nud! Voi trimiteți poze nud?
Pe bune? Bine.
Așa, îmi trimitea poze nud.
Bineînțeles, i-am zis că e sexy și așa mai departe.
Apoi m-a întrebat:
„Se poate un omagiu cu spermă?”
Sunt vreo două persoane
care știu ce-i aia, restul se prefac.
Un omagiu cu spermă e când primești poze nud
și tipa care le-a trimis se așteaptă să…
în fine, să te masturbezi.
Și să ejaculezi pe poza ei.
Pozezi chestia asta, sperma pe poza ei,
i-o trimiți și o excită chestia asta.
Nu știu de ce, dar așa stă treaba.
Înțelegeți?
Acum… nu zic că e ciudat.
Dar ridică niște probleme logistice.
Fiindcă te aștepți ca persoana căreia i-ai trimis poze nud
să aibă imprimantă.
Nu?
Pune probleme logistice.
La ora 3:00 noaptea: „Vreau să ejaculezi pe poza asta.”
Știți?
N-am imprimantă.
Zici că n-ai imprimantă.
N-o poți printa în altă parte.
Dacă ai imprimantă acasă, de obicei e a întregii familii.
Va trebui să bați la ușă.
„Tata…
Mai ești treaz?
Am nevoie de imprimantă. Ți-am trimis pe e-mail.
Îmi trebuie în format A3. Nu, A4.”
A3 e pentru imprimante mari.
Și dacă n-ai imprimantă? Te duci în oraș?
S-o dai la printat? E dificil și dacă ți-o trimite dinainte.
Te duci la un magazin cu gluga trasă pe ochi.
„Printați asta, vă rog.”
„Ce este, o poză?
Ce mărime, domnule? De pus în portofel?
Format A3, domnule?
Ce mărime, domnule? Astea-s poze nud!
Mate sau lucioase?
Sunt poze nud, domnule? Pentru un omagiu cu spermă?
Omagiu cu spermă.
O vreți laminată, domnule?
Dacă e laminată, puteți ejacula pe ea
și, dacă nu vă place cum a ieșit,
o ștergeți și gata.
Și o faceți din nou. Nu e nevoie să veniți iar.
Domnule, vreți o folie de protecție?
Folie de protecție, în caz că aveți mai multe partenere.
Mai multe poze nud.
Ejaculați o singură dată și înlocuiți doar poza din folie.
Ajustați poziția
așa cum o preferați, domnule.
Poate odată aveți multă spermă, să n-o irosiți.
N-o fi mereu așa.
Înlocuiți doar poza, nu?
Și o trimiteți mai multora.
E utilă folia.”
N-am dreptate? Pune probleme logistice.
I-am zis partenerei mele de chat: „Scuze, n-am imprimantă.”
Zice: „Nu, mai toți tipii își folosesc telefonul.”
Telefonul?
La naiba, telefonul? Lucrez cu el.
Dacă a doua zi scriu un mail în pat și mi-l scap pe față?
„Fir-ar, ieri am ejaculat pe el.”
Nu-i așa?
De altfel, dacă îmi stric telefonul?
Ce să zic când îl duc la reparat?
„Ce a pățit, domnule?”
„S-a stricat și gata.”
„Ce-i asta? Omagiu cu spermă?
Trebuia să-i puneți folie de sticlă.
Așa trebuie protejat.
Fac o demonstrație. Ăsta are folie de sticlă.
Am ejaculat pe el de patru ori ieri.
N-are nimic.”
Nu-i așa?
La drept vorbind, e în regulă.
E în regulă să ejaculezi pe telefon.
Ești de acord, folosești telefonul. Cum îi faci poză?
Iar bați la taică-tău. „Tata…
Dormi? Dă-mi telefonul tău.
Fac doar o poză. Apoi poți s-o ștergi.
Trimite-mi-o cu AirDrop.”
Nu-i așa?
Dar în realitate,
povestea e asta.
Când mi s-a cerut prima oară, am fost încântat.
Abia după ce am ejaculat pe telefon, mi-a picat fisa:
cum fac eu poza asta?
Am făcut: „Futu-i!
Ce mă fac?”
A fost amuzant, m-am văzut în oglinda din dormitor.
M-am văzut luând laptopul…
Am pornit Photo Booth.
Apoi am întors camera spre…
Sper că nu e adevărat, dar s-a întâmplat.
Ea a fost fericită. „Arată foarte bine.”
Normal, are folie de sticlă.
Măiculiță!
E foarte obscen.
Filipinezilor le plac obscenitățile.
Chiar și pentru comicii mai vechi,
obscenitățile sunt cartea lor de vizită.
Fiindcă suntem cam reprimați. Suntem un popor reprimat.
Suntem un popor catolic. Foarte reprimat.
Întotdeauna vorbesc în spectacole despre experiența filipineză autentică.
Cred că reprezint bine filipinezii.
Reprezint sau vorbesc despre ce se întâmplă cu adevărat.
Dacă m-ați mai văzut, mai fac
glume religioase uneori,
despre cum e să fii singur sau cum e să fii gras în Filipine.
Și cred că e drăguț
că există comici filipino-americani,
dar ei nu reprezintă adevărata cultură de aici, din Filipine.
Știți, nu?
De asta, eu lupt pentru ea.
Nu doar eu.
Comedia stand-up e la modă și în ascensiune acum în Filipine.
Mulțumim, Comedy Manila, dacă vă uitați la spectacole.
Da, sunt mulți comici filipinezi
cu povești din cultura lor, din perspectiva lor,
despre cum au crescut.
Așa că, dacă vedeți spectacole,
poate vă recunoașteți și în alții, datorită culturii lor.
De exemplu, în mine se regăsesc mulți oameni grași și frumoși.
Poftim!
De asta includ și subiectul ăsta.
Lumea întreabă: „Nu e jignitor să faci glume despre religie?”
E cultura noastră.
Eu vorbesc despre copilăria mea de băiat catolic.
Școală catolică, educație catolică.
Sincer, n-am nimic cu Biserica Catolică.
Mă uimește Biserica Catolică.
E foarte tare, nu?
Fiindcă până în ziua de azi țin minte toate cântecele bisericești.
Sunt foarte frumoase.
Deși nu mă mai duc la biserică, îmi plac tare mult.
Atât de mult, că bunica mi-a interzis să mă mai duc la biserică.
Nu mă mai ia la biserică, a zis că mă rog prea intens.
Mă ia valul.
Știți? Mă rog prea tare.
Fiindcă sunt superbe cântecele.
Lăudat fie Domnul întregului pământ
Inimile pline de bucurie se înalță
O, da!
Țineți ritmul cu chitarele
Cu orga și trompeta, bucurați-vă
„E o trompetă?”
Apoi, bunica…
„Dă-te jos de acolo!
Ce cauți în picioare pe scaun?”
Așa fac eu la biserică și nu e voie!
Nu e voie să te rogi excesiv.
Trebuie să te rogi reținut.
Eu sunt expresiv și nu e voie.
Avem cântece frumoase.
Putem dansa pe ele.
De ce nu?
„Lăudat fie Domnul întregului pământ”
e „Bohemian Rhapsody” a filipinezilor.
Dar nu putem să ne facem de cap. Nu e voie să te ia valul.
În calitate de catolic,
cel mai mult îmi place vizitarea celor șapte biserici.
E o excursie cu familia, nu?
Guști tot felul de înghețate, din diferite zone ale țării.
„Asta e înghețata din Bulacan.”
„Asta e înghețata din Laguna.”
Asemenea lucruri. Ești fericit.
Cel mai mult îmi place să citesc cărticele de rugăciuni.
Drumul Crucii era preferata mea.
Până mi-a interzis mama,
fiindcă puneam „voci”
personajelor.
Dar greșesc cumva?
Greșesc?
Pilat din Pont și Maria Magdalena trebuie să aibă aceeași voce?
E corect?
O singură voce monotonă tot timpul?
Nu se poate face cu…?
Greșesc dacă furnizez motivația
și explic de unde vin
personajele cărora le dau viață?
Sunt actor, frate.
Sunt interpret, sunt artist.
Domnul mi-a dat har, dar nu-l pot folosi să-i arăt că-l iubesc?
Nu e ciudat?
De ce nu mă lasă?
La ultimul nostru pelerinaj,
am insistat să mă lase să citesc o rugăciune.
„Te rog, la o singură oprire, te rog!
Doamne, doar una!”
„Bine”, a zis mama.
„Dar dacă o zici cu vocile alea,
îți tai biluțele.”
Da, așa e mama. Mi-a zis asta la biserică.
Incredibil, nu?
Mi-a dat cărticica de rugăciuni. Era a unsprezecea oprire.
Oprire bună, solidă.
Isus era crucificat între doi hoți.
Trei personaje.
„Are potențial”, mi-am zis.
„Rahat, o citesc pur și simplu
sau fac ceea ce am venit pe lume să fac?”
Am văzut trei personaje.
Când mi-a venit în sfârșit rândul,
am zis: „Isus a fost crucificat între doi hoți
și unul dintre hoți a spus:
«Nu ești tu Isus Hristos?
De ce nu-ți folosești puterea
ca să ne dai jos de aici?»
«Taci!
Taci!»”
Mama era deja cu altă familie.
Revenise la a treia oprire.
„Plod nenorocit! Nu e bun de nimic.”
A repetat oprirea.
Așa deci…
„Taci!
El…
El e nevinovat. Noi suntem hoți.
El e nevinovat.
Isuse!
Amintește-ți numele meu când ajungi în Rai.”
„Da, mabuhay, frate! Nu te uit, frate.”
Mulțumesc mult, oameni buni!
Luptați pentru visurile voastre!
MABUHAY E O MINCIUNĂ
Subtitrarea: Georgeta Huzum