Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
МАБУГАЙ
Пані та панове, Ред Ольєро!
МАБУГАЙ - ЦЕ БРЕХНЯ
Красно всім дякую.
Кілька років тому мені було важко зібрати тут аншлаг.
Але цих вихідних у нас було їх три.
Дідько! Дякую вам.
Овва.
У мене зараз ніякова частина кар'єри.
Здається, що все налагоджується, а потім, знаєте…
Це не майже відомий.
Я б назвав це «невпевнено відомий».
Розумієте? Невпевнено.
Типу, він відомий, але все ж якийсь…
Такий відомий, що треба доводити одноліткам.
Якщо ви невпевнено відомий,
то з'являється купа речей, на які важко правильно реагувати.
Наприклад, коли гуляєш у торговому центрі, і хтось помічає тебе…
Ви з Ben&Ben.
І все. Отак. Ben&Ben.
Мене плутають з учасником Ben&Ben,
бо він довго був відомою повною людиною.
Товстун із Ben&Ben.
Ви не знаєте чому, так? Не знаєте правила?
Справді? Овва. Я зараз поясню.
У філіппінському шоубізнесі є негласне правило:
лише одна товста людина може бути відомою.
Двох відомих товстунів бути не може. Такого ще не було.
На вершині може бути лише одна пишнотіла знаменитість.
Але нещодавно
товстун із Ben&Ben скинув вагу.
Він схуднув.
Тож він утратив статус.
Так. Тепер він утратив статус.
Ми вже вигнали його з групового чату.
У нас є чат «Товсті Знаменитості».
Ми вигнали його. «У тебе нормальний індекс маси тіла».
«Який у тебе тиск?
Чому він нормальний?»
Тож ми вигнали його.
Тепер є вакантне місце.
І відбувається боротьба за владу.
Тепер іде боротьба між мною і Нінонгом Раєм.
Так?
Якщо чесно,
не знаю, як ви думаєте, але я вважаю,
що наступним відомим товстуном маю стати я.
Так? Ви не…
Ні. Тепер здається, що я вас змусив!
Здається, що я вас змусив!
Я вас переконаю.
Не хочу вас змушувати. Бо я…
Усі попередні пишнотілі знаменитості
мали статус приналежності до товстих людей.
Розумієте? Приналежності до товстих.
Вони відомі лише тому, що вони товсті.
Як от Монті.
Який у нього гурт?
«Як називається твій гурт, Монті?» «Mayonnaise!»
Так? Джун Сабаятон відомий, бо завжди голий.
Завжди без футболки.
Усі бачили його фігуру. Для мене ж це просто середа!
Я роблю так щодня.
Для повних людей це звичайний день.
«Приготуймо хрустку пату.
Приготуймо хрустке рагу з кров'ю свині.
Хрустке каре-каре». Ага?
Боже. Я це щодня роблю.
А тоді їм. Оце так.
Вони нічого нового не показують.
Згодні? Це все знайомі повним людям речі.
Завжди ці фрази, мовляв:
«Як я наївся!»
Завжди щось таке.
Погляньте на мене.
Погляньте на моє крутецьке вбрання.
Я показую, що товсті люди теж можуть носити різнокольорові речі.
Хто ще це робив до мене?
До мене повні люди носили лише чорне.
Тепер я бачу,
як у різних шоу такі люди вдягаються у все кольорове.
Виявляється, ми стали упевненішими.
Нещодавно у серіалі бачив повну людину у фіолетовому!
У фіолетовому!
Ви знаєте, наскільки важко бути товстим
і носити фіолетове?
Щойно вийдете в такому на вулицю, усі закричать: «Гримасо!»
Розумієте? Якось так. Але зараз він сміливий.
Бо я ламаю кордони. Слухайте.
Погляньте на цей кімоно-піджак, пошитий на замовлення брендом Wear Amu.
Задня частина…
МАБУГАЙ
…ручної вишивки.
Бачите? Я ношу «Джордани». Розумієте?
Це правда.
Я усім доводжу, що товсті люди мають свої переваги.
А не лише оце.
Розумієте?
Так? У мене…
На кожному виступі я показую,
що повнота має свою цінність в історії й суспільстві.
Повні люди зробили значний внесок в історію.
Ви не знаєте, так? Багато худих людей тут…
Ви упереджені до історії. Думаєте, худі люди правлять світом?
Ми винайшли багато речей, які ви вважаєте своїми.
Товсті люди багато чого винайшли. Але це не точно.
Кому зараз потрібні докази?
Але слухайте. Може, так і є. Чуєте?
Гадаю, винахідник ескалатора був товстим.
Думаєте, ескалатор винайшов хтось худий?
Худа людина винайшла механічні сходи?
У вас немає проблем зі сходами, еге ж?
Лише біль і страждання штовхають прогрес уперед.
Гадаю, у якийсь момент в історії
товстий інженер підіймався на п'ятий поверх.
А це поріг для повних людей. Знали таке?
Четвертий поверх - наш максимум.
На п'ятому поверсі ми вже помираємо.
Так і є.
Тож інженер підіймається на п'ятий поверх.
«Як же важко.
Колись я придумаю сходи, які підійматимуться самі».
І так винайшли ескалатор.
Тож подякуємо Полу Томасу Ескалатору.
Винахіднику, це правда.
Гляньте в тіктоці.
Там усі факти.
Так? Це правда. Можете перевірити.
Що ще винайшли повні люди? Ви не знаєте.
Кляті соломинки. Ви сприймаєте лише пропаганду худих.
Так?
Що ще придумали товсті? Біде.
Ви всі користуєтеся біде. Он як.
Я це за вашим обличчям бачу.
Ви знали, що біде винайшла товста людина?
Думаєте, їх винайшли худі? Ви можете дотягтися до дупи.
Ви до всього дотягуєтеся. «Я стрункий, до всього дотягуюся».
Так? Яке чудове у вас життя.
Худі люди.
Гадаєте, ви винайшли біде? Ні, його винахідник - товстий.
Певно, винахідник сів на унітаз і йому прийшла ця думка.
«Не можу витерти дупу,
бо їм занадто багато!
Можливо, я винайду шланг чи розбризкувач,
щоб змити лайно з дупи.
Він його змиє і лайна не буде».
Так і винайшли біде.
Аплодисменти Джону Біде.
Це правда. У тіктоці є, точно кажу.
Джон Біде - винахідник біде. Це правда.
І це ще не все. Є ще багато таких.
Колісне крісло.
Його придумала товста людина.
Точно можна сказати, що спершу вона думала про нього,
як про крісло з колесами, з якого не потрібно буде вставати.
Винахідник радів: «Народ! Я винайшов його. Тепер можу не вставати за чимось.
Тепер можна постійно пересуватися сидячи».
Інші це побачили.
«Агов, це круто. Підійде недієздатним і пораненим».
І він сказав:
«Згоден!
Саме для цього й придумав його».
Він допоміг багатьом.
Аплодисменти Веслі Колісному Кріслу.
Дехто вже гуглить, чи це правда. Так? Думаєте, я тут лише про іноземців кажу?
Я говорю лише про іноземних винахідників.
Є також філіппінці,
які вибилися в люди й винаходили чудові речі.
Ви знали, що повна людина з Філіппін придумала «Сільванас»?
Ви знаєте, що це? Худі люди не знають.
Бачу у ваших очах сум.
Бо ви не знаєте, що таке це «Сільванас». Що з вами таке?
Так? «Сільванас». Не чули?
Це мініверсія торта «Санс ріваль».
«Санс ріваль», який можна їсти на ходу.
Він мені подобається. Це чудовий десерт.
Узагалі крутий. Так? Він гарний.
Дуже смачний. Усе добре.
Але навіщо було винаходити «Сільванас»?
Це сталося в Думагете.
Думагете. Це правда.
Там винайшли «Санс ріваль»!
Ви дурні! Ви не знали?
Не знали?
Це правда! Там і придумали цей торт.
Це була Бернадетт Сільванас.
Розумієте?
Цього разу назвав уже дівчину.
Бернадетт, ім'я повної людини. Воно…
У ньому є певна вага.
Так?
Це наче ви чоловік, і у вас ім'я Пао-Пао.
Вам судилося стати товстим, розумієте?
Ніхто не каже: «Пао-Пао, ти такий чудовий спортсмен!» Ніхто.
Ніколи.
Жодного разу.
Завжди кажуть: «Пао-Пао, тут купа шумаїв».
Такі от справи.
«Де?» Ні.
Оце Пао-Пао.
Ви помітили, що всі мої товсті персонажі схожі?
Вибачте, я поганий актор.
Бернадетт Сільванас їсть торт «Санс ріваль»,
ось уже четвертий шматок,
і тут їй дзвонять з роботи: «У нас екстрена зустріч.
Швидше. Ти дуже повільна».
Це дослівно. Це дійсно трапилося.
Тож варто передавати все точно.
Вона сказала: «Але…
але я ще не доїла четвертий шматок торта.
Як я можу… Почекайте!».
Вона загорнула його у формі диска у фольгу й усе.
Винайшла «Сільванас».
Аплодисменти Бернадетт Сільванас із Думагете.
Так.
Поаплодуйте їм усім. Полу Томасу Ескалатору,
Джону Біде,
Веслі Колісному Кріслу,
Бернадетт Сілванас. Аплодисменти всім.
Хтось у це повірив?
Хоч хтось? Добре.
Мені не потрібні люди, які слухають фейкові новини.
Але це правда.
Боже. Не тому, що я повний,
але якщо бачили мої минулі виступи,
то знаєте, що я завжди маю якийсь жарт
або якусь історію про «Джолібі».
Не знаю, чи чули ви.
Це не через моє тіло,
не через те, що хочу отримати від них грошей.
Але якщо можливо, якщо це можливо, то я не проти.
Це ж нормально, так?
Гадаю, «Джолібі» - найближчий товстим людям фаст-фуд ресторан на Філіппінах.
Це правда.
Бо лише вони придумали
бокс із чотирма шматками курки для одного.
Чотири шматки. Яке чудове число!
Прекрасне.
Працюють на цільовий ринок.
Бокс із чотирма шматками смаженої курки.
У них раніше були проблеми з розрахунком.
Два шматки - недостатньо.
Шість шматків - треба привести друга.
Розумієте?
Це ніяково, бо він з'їсть лише два.
Так?
Потрібно ділитися, але собі берете чотири.
Обом буде ніяково.
«Хочеш більше? Бери».
«Добре. Точно можна взяти? Ти не проти?»
Така от ситуація.
Питали: «Чому ти так радієш боксу з чотирма шматками курки?
Чому не замовити два з двома?» Запитав мене хтось худорлявий.
Худі не розуміють.
Ви дурні.
Хіба не розумієте?
Хіба не розумієте, що два бокси з двома шматками -
це дві страви.
Це дві страви. Це удар по нашій самооцінці.
Це психологічна шкода.
За прилавком: «Яке ваше замовлення, пане?»
«Дві подвійні курки».
Тоді вам дають два бокси з приладдям для двох.
Бачите. «Це для двох людей».
Ідете до столика.
Люди думатимуть: «Він із кимось». Ні.
«Я сам. Не судіть мене!»
Ви з'їдаєте перший бокс, а там ще один…
У ньому свіжа курочка, еге ж?
І ви думаєте: «Варто його їсти?»
І піддаєтеся спокусі, бо не наситилися.
«Я з'їм другу половинку». Так?
Тоді берете новий набір приладдя.
Це наче новий початок.
Ти їси й думаєш: «Я такий товстий.
Такий товстий!»
Але ось до тебе тягнеться рятівна рука бокса з чотирма шматками курки.
У дослідному відділі «Джолібі» є хтось,
хто добре провів дослідження.
«Купа повних людей замовляє подвійну курку!
Гадаю, ми можемо заробити на цьому.
Зробимо бокс "Джолібі" з чотирма шматками курки!»
І купа повних людей дійсно раділи.
Це саме те. Розумієте?
Коли я заходжу в «Джолібі», похідка стає радісною.
«Який гарний ранок. Чудовий ранок!»
Так.
«Що замовите?»
«Ну, бокс із чотирма шматками курки!»
Так? Це наче сон.
І вам їх дадуть в одній коробці. Боже.
Розумієте? І лише один набір приладів.
Для однієї людини!
Так? Це неймовірно.
Сподіваюся, у «Джолібі» це почують.
Будь ласка, «Джолібі». Будь ласка, «Джолібі», будь ласка.
Ви наблизилися до ідеального продукту.
Але є одна проблема.
Коли їси чотири шматки курки,
що потрібно ще замовити?
- Порцію? - Рису.
Додаткову порцію рису, так!
Фраза «додаткова порція рису»
дуже проблематична.
Вона несе конотації того, що коли ти замовляєш її,
є ще якийсь надлишок рису.
Що від початку в тебе достатньо рису,
але тобі треба додаткова порція?
Але це не так. Її недостатньо.
Рису мало навіть до двох шматків курки.
Так? Це маячня.
Так?
Потрібно переназвати додаткову порцію.
Я б назва її «достатньою порцією».
Бо після додаткової порції думаєш: «Ох, скільки ж я з'їв».
А інколи замовляєш другу додаткову порцію,
а потім третю.
Це давить на психіку: «Я з'їв забагато!»
Але якщо назвати це «достатньою порцією», і касир вас переконає…
Можете додати це в тренінги.
Так? Нехай працівники кажуть:
«Достатня порція рису, пане? Не хвилюйтеся. Цього досить».
Так?
Коли замовляєш ще,
вони казатимуть: «Усе добре. Ми всі по-своєму гарні».
Так?
Замовляєте ще, а вам: «Це й так відпустка».
Так?
Ні, це легко. «Джолібі», у мене для вас цілий план.
Для рису не потрібне нове пакування.
Візьміть обгортку від бургера.
Накидайте туди чотири ложки рису.
І все, готово.
Будь ласка, «Джолібі».
За це необов'язково платити.
Це для товстих людей, тож я радий допомогти.
Так, дякую.
Не проти, якщо я поп'ю…
Ви б подумали: «Ми стільки заплатили, а він тут просто воду п'є»?
Боже.
Ви в нормі, пані? Я просто попив води.
Вона помирає.
Не думаю, що знаєте, але місцевим виконавцем бути важко.
Особливо зараз. Світ відкритий, і ти змагаєшся з іноземцями.
І коли вони приїздять сюди
й виходять на сцену, вони кажуть: «Мабугай!».
«Так!»
«Махал ко кайо!» «Так!»
«Так! Іноземець, що говорить тагальською! Забирай мої гроші!»
А я? Я вже давно нею розмовляю.
Якщо я скажу «мабугай»,
ви здивуєтеся? Справді?
Справді?
Та ну. На мій виступ квитки дешеві.
Якщо я підійму ціну до 10 000, спитають: «Він іноземець?»
Завжди так.
Так? Але це дурня.
Ми так радіємо їхньому «мабугай».
Це ми так сміємося з них?
Бо такого привітання не існує. Ми так навіть не вітаємося.
Коли іноземець на сцені каже «мабугай»,
він, певно, запитав продюсера чи якогось філіппінця з команди:
«Як ви вітаєтеся на Філіппінах?
Он як, "мабугай"».
Так? А потім на сцені він кричить: «Мабугай!»
Але ми так не вітаємося.
Так? Хтось тут вітається так?
Якщо хоч одна людина тут у будь-який момент життя так віталася,
я йду на пенсію.
Є тут такі? Ні.
Немає.
Хто каже: «Мабугай, друже»?
«Так, друже, мабугай».
«Ти де? Побласіон? Так, друже».
«Уже їдеш? Мабугай».
«Мабугай. Агов, мабугай».
Ні. Так ніхто не каже. Але ми дуримо їх.
Чому? Нам соромно казати про наші звичаї?
Так? Нам соромно? «Яке ваше справжнє вітання?»
«Отаке». Еге ж?
«Агов!» Так?
«Кумуста? Як справи? Ти як?» Так?
Гадаю, потрібно вчити іноземців наших кращих звичаїв.
Так? Мені подобається, наприклад, оцей.
Коли мене кличуть їсти. Так?
Коли приходиш під час їжі, це наче вітання.
Так? «Агов, приєднуйся до нас!»
Це наче велика рольова гра.
Так?
Це єдине вітання, на яке є традиційна відповідь.
Кажуть: «Ходімо їсти!», ти відповідаєш: «Я не голодний».
Не можна погоджуватися!
Я не знав цього до 26 років, до речі.
Думав, я можу погодитися.
Завжди.
Я думав: «Їсти? Що там у нас?
Один сирний хот-дог? Розділимо його на трьох».
Так?
Філіппінці чудові. Їжі мало? Усе одно їж.
Навіть якщо залишилися самі кістки.
«Їж, друже!» «Ні, не варто.
Я не хочу морквину, що у твоєму карі з куркою.
Вона одна лишилася. Мені шкода».
Це їдять, якщо ще лишився рис, так?
«Добре, я візьму моркву». Так?
Якось так. Це традиційна реакція. Еге ж?
Це прекрасно. «Друже, ходи їсти!» «Я не голодний».
«Ні, я не хочу».
Багато виправдань, так? Тож це…
Кажеш: «Поїж, друже!», - щоб він почувався своїм.
«Тобі раді в цьому домі. Можеш поїсти».
Тоді ця людина каже: «Усе добре, не варто».
Якщо наполягатиме, почнеться перетягування каната.
«Ні, друже, поїж. У нас ще є їжа».
«Усе гаразд. Я вже поїв». Він виправдовується.
«Я поїв дорогою сюди».
Що це ти маєш на увазі?
Ти сюди на мотоциклі приїхав.
Ти їв на мотоциклі?
Це як?
Так?
Боже.
Цього треба вчити іноземців.
Концерт вони починатимуть із: «Поїмо!»
«Ми не голодні!»
Ще я люблю звичай казати на прощання «інґат». Так?
Ви прощаєтеся й кажете одне одному: «Інґат!».
Ви точно кажете так.
Ми його підкреслюємо.
«Інґат. Інґат ка».
І автоматична відповідь: «Маґ-інґат ка».
Іноді ви кажете це, коли підвозите когось додому,
і ця людина виходить з машини.
«Уже твій дім». «Так. Це він».
«Справді?»
«Сміхота. Це мій дім. Мої ворота. А ти сказав "інґат"».
Отак.
Гадаю, потім вони поцілувалися.
Вибачте. Цього не було в сценарії.
«Інґат». Так?
Чому ми підкреслюємо це слово?
Бо ми знаємо, що живемо на Філіппінах.
Ми знаємо, що за будь-яких умов, щось може статися.
Куди б ти не пішов, навіть на стоянку,
щось може статися. Тому ми кажемо «інґат».
Англійці кажуть «бережи себе».
У нас це не так.
Це щось сильніше.
Так? «Інґат».
«Бережи себе, бляха.
Ти на Філіппінах. Тут усюди небезпека».
Ось що це означає.
Ми знаємо, що звідки б ти не виходив
або куди б не йшов,
тротуару тут немає.
Або якщо і є, ти йдеш, а тут стовп стоїть.
Ти робиш отак.
Починаєш іти боком, стовп прямо навпроти.
Потім ти відчуваєш щось мокре.
«Чорт, це сеча! Сеча!»
Так? Ми всі це знаємо. У всіх було.
Ти йдеш собі, а тут вибоїна на дорозі.
Нога потрапляє в неї по коліно.
І ось у тебе вже лептоспіроз. Так?
Купа ймовірностей. Ти йдеш і бачиш похмурого безхатька.
Він починає говорити до тебе отак.
А ти не можеш
битися з похмурим безхатьком.
Коли б'єш його, отримуєш отруйну шкоду.
Це неможливо.
«Боже!
Чому лише я отримую шкоду?»
Так?
Не можна битися з ним.
Багато чого може трапитися.
Тебе можуть пограбувати. Тебе можуть підрізати на триколісному велосипеді.
Ти можеш вступити в лайно.
Це найбільше дратує.
Коли вступаєш у лайно.
Це жах. Ти автоматично йдеш додому.
Одразу йдеш додому.
Навіть якщо тільки вийшов.
І це добре, коли ти можеш піти додому.
А якщо ти йдеш на роботу? Гарно вдягнений.
Ти гарно пахнеш. На тобі нові черевики.
Ти хочеш вразити красуню з офісу.
Навіть таксі узяв.
А тоді тут якесь лайно.
І ти в нього вступаєш. Так?
І додому не підеш через роботу.
І що тепер? Ти ходиш по хатах.
«Є хтось удома?»
Підіймаєш ногу.
Бачите? Підіймаєш стопу догори.
«Є хтось удома?
Я вступив у лайно!»
Так? Потім виходить жінка: «Що сталося?
Щось сталося?»
«Я вступив у лайно». Так? І вона простягає тобі шланг.
А напір води дуже слабкий.
Наче склянку води на черевик виливаєш.
Панянка каже тобі:
«Де ти так уліз? Це я й кажу.
Власник собаки підібрав би, але це ж безхатній.
Він нічий. Хто підбере його лайно?»
І поки вона говорить,
ти пальцем затискаєш шланг,
щоб напір став сильнішим.
Ти ж не скажеш: «Чи є у вас шланг із сильнішим напором?
У вас є мийка високого тиску?
Лайно затверділо.
Воно засохло, поки я йшов сюди.
Вітер підсушив.
Тож воно затверділо в западинах черевика».
Раптом вона питає: «Де ти працюєш?»
«Отам працюю». «Там відмовили моїй онуці.
Тепер це й твоя проблема.
Ти щойно вступив у лайно!»
Це жахливо! Так?
Але раніше я думав, що вступити в лайно - це найгірше, що може статися.
Але це було до наступного випадку.
Я зачерпнув його.
Дехто зрозумів, але інші такі: «Що?»
Я зачерпнув його.
Зачерпнув лайно. Зачерпнув.
З-А-Ч-Е-Р-П-Н-У-В. Зачерпнув.
Як? Ну, зазвичай, коли вступаєш у лайно…
Уявімо, що воно - це мікрофон.
Гаразд.
Пахне жахливо.
Це ваша нога.
Стриб-стриб.
«Чорт! Я вступив у лайно». Так?
Це й сталося.
А якби ви зачерпнули лайно?
Ось що сталося. Це ваша нога.
Стриб-стриб.
Вона прямо тут.
Вона отут. Це найбільша невдача.
Ось лайно, ось ваш черевик.
Це ваш черевик.
Планети так зійшлися,
щоб це сталося.
Ретроградний Меркурій.
Не забувайте, що я з півдня. Я завжди ходжу в капцях.
І коли це сталося, я був у капцях.
Я гуляв котеджним містечком.
Я іду й раптом воно тут.
Іду собі, а потім що трапилося?
Рух угору.
Так і зачерпнув лайна.
Це було дуже дивно.
Ви навіть не уявляєте, що сталося.
Ти собі йдеш, а тоді раптом:
«Які зручні капці».
Так? І раптом:
«Стоп! Чому вони раптом стали зручнішими?»
А потім: «Що це за запах?
Що ж сталося?»
А коли дивишся униз, там уже щось коричнево-жовте.
Ти очам не віриш.
«Дідько, чому в моїх капцях лайно? Як це сталося?»
Потім ти озираєшся.
Ти з'ясовуєш, у що ж вступив.
І коли бачиш його, воно вже приплюснуте.
Отаке стає.
Воно вже приплюснуте.
Ти нічого не вдієш.
Тож ти зачерпнув лайна!
Воно нагадує жовтий ганаш на стопі.
І тоді починаєш шукати шланг, стукати у двері іншим.
«Є хтось?
Я зачерпнув лайна!»
Шланга буде недостатньо.
«Потрібне відро.
Опускай туди ногу».
Подобається міська бабуся від мене?
Голос міської бабусі?
«Кошмар!
Молодь сидить у своїх тіктоках!
Лише тікток! Працювати не вміє.
Не робіть більше обрізання». Ні, я не знаю…
Це не точно, але коли я п'ю воду, люди зазвичай плескають.
Я не знаю чому.
Інші жарти так не сприймали.
Тепер увесь виступ питиму воду.
Боже.
У нас нещодавно була перша річниця стосунків із дівчиною.
Так. Ага.
Це смішно, адже до цього,
гадаю, я був сам чотири роки.
Це було важко.
Важко. Хто тут без пари? Оплески.
Не хвилюйтеся.
Ось!
Хтось підняв руку. Ще хтось.
Добре.
Хтось іще? Більше нема? Добре.
Тоді усім вам
добре живеться, еге ж?
Коли ти без пари, найбільше дратує
ставлення інших. Наче тобі потрібно виправитися.
Тобі наче дорікають: «Чому ти без пари?
Ти ж нічого такий.
Гарненький».
Так? Чорт забирай, самому бути нормально.
Тоді тебе з кимось сватають. Це найбільше дратує.
Вони думають, що знають, хто тобі підійде.
Бляха, хто вони такі, щоб вирішувати це?
«Моя кузина без партнера».
«То одружуйся з нею».
Доведи мені!
«Доведи, що вона підходить. Тоді я тільки за.
Спершу ти спробуй. Поцілуйтеся».
«Але це моя кузина». «Одні виправдання.
Любові це не завадить.
Ти ж казав, що твоя кузина гарна. Чому сам не кавалеруватимеш?»
Так?
Ненавиджу свах.
Завжди питають, що тобі подобається в людях, який у тебе тип.
«Із вузьким розрізом очей. Світлою шкірою?»
Так? Тоді вони поділять жінок на групи.
Вони ділять людей на групи.
Тоді зроблять список і дадуть вам.
Чорт! Це так неприродно. Правда ж?
У мене немає якогось типу. Жодних стандартів.
Я більше придивляюся до економічного статусу.
Свій тип я називаю
«дівчатами із району».
Дівчата, що живуть у багатих районах. Ось і все.
Наприклад, дівчата із Сан-Лоренцо.
Нічого більше. Вони найкращі!
Ви зустрічалися з дівчатами з району? Вони кращі.
Питаєш у неї: «Ким працюєш?»
«У мене сімейний бізнес».
Дівчата з району.
Так? Вони можуть просто так запитати:
«Хочеш із нами в сімейну поїздку в Прагу?»
Дякую, дівчино з району.
Так? Вам навіть візу зроблять. Вони найкращі.
«Ходімо в "Поло Клаб". Я розрахуюся карткою».
Дівчина з району! Найкраща!
Жартую! От же козел.
Ні, я просто…
Беру свої слова назад.
Я люблю дівчат із багатих районів лише тому, що в них є душ.
Я люблю секс у душі.
Це дійсно так.
Секс у душі найкращий. Хтось ще тут…
Ні? Ніхто? Лише я? Добре.
Гаразд.
Тож, секс у душі.
Я хочу справжнього сексу в душі.
Не того рафінованого сексу з фільмів,
де вони цілуються в душі й не захлинаються.
Вода все ллє, а вони не захлинаються.
Це ж маячня, так?
Я хочу справжнього сексу в душі, де ви у воді по черзі.
Оцього я хочу.
Хтось миється, а інший мерзне.
Дуже холодно, так? «Закінчила пінити голову?
Закінчила вже пінити голову?
У тебе таке довге волосся!
Ти так довго піниш голову. Я б за хвилину встиг.
Можна мені?»
Так? Оцього я хочу.
Секс у душі з фільмів - лайно. У стінку впираються. До біса це.
І це їх заводить.
Це ж боляче!
Вас колись припирали так до стінки? Стіни узагалі-то тверді.
Це не в ліжко кинути. Плюсів немає.
Там же плитка. Вона тверда.
Мене якось так приперли, і я вдарився головою.
«Я нічого не чую.
У мене струс?
Це струс мозку, он як.
То отак можна отримати струс.
Мені потрібно до лікаря». Щось таке?
Клас. Люблю секс у душі. Люблю, коли ми обмиваємо одне одного.
Я помию тобі спину. А ти помиєш мені, гаразд?
Щось таке. Так? Коли ти питаєш:
«Можеш витягнути волосся з моєї дупи?
Я не дотягуюся». Оце справжня любов!
Тому я люблю секс у душі.
Я пробував секс із ковшем. Інші враження.
Він не заводить. Знаєте? Наче…
«Трохи холодна, ти не проти?
Вода вже трохи вистигла. Закип'ятити ще?»
І ти присідаєш.
Чому приймати ванну з ковшиком так напряжно?
У душі ти просто стоїш. А з ковшиком усе ускладнюється.
Ти поспішаєш, бо вода швидко стікає.
Треба наздоганяти. «Вона вже тут».
У мене таке було.
Це зовсім не те.
Секс у душі. Це не те саме.
Коли я без пари, особливо зараз…
Зараз усе інакше. До сексу ставляться нормально.
Я теж секс-позитивіст.
Я намагаюся не засуджувати бажання й фетиші інших.
Так?
Ви зустрічатимете несумісних із вами людей.
Іноді вам хтось не підійде.
Коли я був без пари,
я ходив на побачення, усе було добре.
Ми розмовляли в ресторані,
розмова йшла добре, між нами було розуміння.
У нас був однаковий смак у музиці, фільмах й усе таке.
Ми гуляли торговим центром.
Навіть не помітили, як пролетіли три години.
Ми говорили.
Після цього я провів її додому,
вона запросила мене до себе.
Я подумав: «Так! Чудова робота!» Так?
Ми приїхали до неї, цілувалися.
Отак.
Це було жахливо.
Це комічне зображення поцілунків.
Правильно показувати дивно. Дивіться.
Так? Якось не дуже.
Тож це комічне…
Але ми поцілувалися й після цього вона сказала: «Піду освіжуся».
Вона пішла у ванну.
Навіть двері не зачинила.
Я такий: «Боже, це запрошення?»
І тут вона каже: «Приєднуйся».
Я зайшов - ковша немає, чудово.
Так?
Спершу переконався.
Тоді я побачив її у душі. У дощовому душі.
Він увімкнений, оце там був тиск. Можна було фугу вимити.
Таким він був сильним. Отак.
Я подумав: «Підставлю під нього вуха». Розумієте?
Це дуже приємно.
Це розкішний тиск води. Я був на сьомому небі.
Ми поцілувалися в душі.
Потім вона стала на коліна. «Боже, вона стала на коліна».
Перше побачення, а вона вже до такого готова.
І раптом вона каже: «Попісяєш на мене?»
Гаразд. Ми тут відкриті до фетишів.
Не кривіться.
Є люди, яким це подобається, і це не погано.
Але є одна проблема:
якщо це не ваше, не змушуйте себе.
Так? Ось і все.
Проблема в тому,
що це непроста ситуація,
бо ми вже готові до сексу.
Усе йшло добре.
Ми були готові, і коли вона це спитала…
Я мусив їй відмовити.
А відмовити потрібно делікатно, еге ж?
Бо грубо казати просто: «Я не хочу!
Гидота яка!» Правда ж?
Правда?
Потрібно бути делікатним.
Але, трясця, у мене час сповільнився.
Наче у фільмах.
Заговорили голоси в голові. «Гаразд. Вона хоче, щоб на неї напісяли?» «Так».
«Нам це подобається?» «Ні.
Не подобається».
«Що нам робити й казати?»
«Потрібно гарно відмовити, але зараз, бо час іде».
«Гаразд, кажи щось. Негайно, Реде».
«Я ще не хочу пісяти».
І вона каже: «Гаразд».
Але проблема в тім,
що я дуже хотів пісяти.
Міхур надувся, наче кулька, наповнена водою.
Можна було тикнути, і щось би вилилося.
Трошки вилилося б.
Так? Наче кулька, наповнена водою.
Але я джентльмен.
Я джентльмен. Тож ми цілувалися.
У нас був секс. Аж три раунди.
Але між ними ми говорили. Це не був безперервний секс.
Це завжди так. Ви говорите.
Я знав, чого вона хотіла від кар'єри, знав її невдачі, знав, кого ненавиділа.
Я теж знав її колишнього, у якого була змія.
Я знав усе.
Після третього раунду ми ще поговорили. Це була довга розмова.
Зрештою я мав попрощатися.
Я сказав: «Це була чудова ніч. Дуже тобі дякую».
Тоді вона зачинила двері.
Коли замок клацнув,
я швидко помчав до ліфта.
Швидко натиснув нижню кнопку.
Я думав, що швидкість ліфта залежить від сили натиску.
«Ну ж бо, ти мені потрібен!
Ти потрібен мені. Негайно». Так?
Я спустився, сів у машину й погнав до найближчої заправки.
Я ціле озеро спустив у туалет.
Кількість сечі поставила б рекорд Гіннеса, якщо спостерігачі були б там.
Типу: «Овва, тут багато».
Напір був шаленим.
Насправді,
коли я дістався туди,
я одразу підбіг до кабінки, а потім я
натиснув пальцем на таз.
Мені було боляче, бо на мені був ремінь.
Коли вам дуже потрібно в туалет, а на вас ремінь, це капець.
Коли я спустив штани, мій пеніс… Уявіть, що це штани.
Мій пеніс тоді зробив отак.
Наче пожежний шланг.
Я намагався стримати його. Відходив назад.
Ти пісяєш уже з початку поля.
Стефан Каррі! Так?
Це відстань триочкового кидка. Я стільки насцяв.
Дуже багато.
Аж туалет змився.
Такий сильний був напір.
Туалет змився, а я ще не закінчив.
Я навіть ще раз його заповнив. Тоді змив уже нормально.
Якщо хотіли чути деталі.
Ось так. Це й сталося.
Тож я подумав:
«Як я опинився в такій ситуації? Що сталося?»
Я пригадав події.
Здається, вона мене підставила.
Коли ми були в ресторані й замовляли їжу,
вона сказала: «Також візьмемо три графини холодного персикового чаю».
Три графини холодного персикового чаю?
Потім я випив усе. Ми гуляли, у неї була пляшка «Гідро Фласк».
Вона була десь дволітровою. «Хочеш?» «Так, давай.
Ти така турботлива».
Узяла найбільший напій перед переглядом фільму.
«Я не можу допити».
«О, кореневе пиво. Звісно».
Я мав одразу задуматися. Це підстава.
А я дійсно не знав.
Коли люди чують цю історію, питають мене:
«Чому ти поїхав аж на заправку?
Попісяв би в хаті після сексу».
Думаєте, це так просто? Я вже сказав, що не хочу.
А тоді раптом: «Хочу в туалет». Як це так?
Якби я зробив це там, може, вона б щось зробила.
Вибігла б, і крикнула: «Перехоплю!»
А тоді зробила отак.
Вибачте, я не знаю, чи вони її п'ють.
Не знаю, що роблять з нею.
Байдуже, так?
Тому я цього й не зробив. Це важко.
Я вже бачив стількох, що й пояснити навіть важко.
Я не засуджую фетиші,
але деякі з них дуже дивні.
Так? Як от під час пандемії.
Хто був сам під час пандемії? Чорт, це капець.
Знаєте це, так? Ми всі займалися сексом у чаті.
Прямо там. «Я знімаю твої штани».
«Я витягаю свій пеніс, а він
двадцять два см».
Важко, так?
І термін огидний. Кіберсекс. Так?
Кіберсекс.
Згодні? Він не сексуальний.
Наче говориш із жінкою й кажеш: «То в нас буде кіберсекс?»
Він якийсь негарний.
«Продовжимо в зум-кімнаті?
У мене преміум.
Ми не обмежені 40 хвилинами.
Пробудемо там хоч вічність».
Так? Це дивно.
Я цього не розумію. Якось
одна дівчина надсилала мені хтивки.
Хтивки.
Хтось тут надсилає хтивки?
Справді? Гаразд.
Вона прислала їх.
Я сказав їй, яка вона сексуальна, і все таке.
Тоді вона спитала:
«Даси данину спермою?»
Ага, бачу двох.
Вони розуміють. Інші лише вдають.
Данина сперми, це коли партнер надсилає хтивки
й хоче, щоб ти
помастурбував на них.
А тоді кінчив на фото.
Тоді сфотографував сперму на її фото
й надіслав дівчині. І це її заводить.
Не знаю, як це працює, але таке теж є.
Розумієте?
Тепер для мене це вже не дивно.
Просто цей фетиш має логістичні проблеми.
Бо ви очікуєте, що адресат ваших хтивок має принтер.
Так?
Це логістично складно.
О третій ранку повідомлення: «Кінчи на це фото».
Так?
У мене немає принтера. Кажеш: «У мене немає принтера».
І ніде більше не роздрукуєш.
Якщо у вас удома є принтер, зазвичай ним користується родина.
Потрібно буде постукати.
«Тату,
ще не спиш?
Мені потрібен принтер. Відправив фото на пошту.
Роздрукуй в А3 або А4. Так».
Для А3 потрібен великий принтер.
А що робити, як принтера немає? Іти в магазин?
Там друкувати? Це неможливо, навіть якщо раніше пришлють.
Доведеться йти в типографію в худі.
«Роздрукуйте оце».
«Що це, пане?» «Фото. Це фото».
«Якого розміру, пане? Два на три?
Чи А3?
Якого розміру? Стоп, це хтивки!
Вам матове чи глянцеве?
Що це? Хтивки? Щоб кінчити на них?»
Щоб кінчити.
«Вам ламінувати?
Якщо кінчите на ламіноване фото
й вам не сподобається вигляд сперми,
просто зітрете.
І повторите. Так? Не доведеться повертатися.
Пане, вам дати теку на файли?
Раптом у вас багато партнерів.
Різні хтивки.
Кінчите раз і перегорнете сторінку.
Ми підлаштуємо позицію
до ваших уподобань, пане.
Якщо у вас буде багато сперми, ви не витратите її на марне.
Це може бути єдиний шанс.
Поміняйте фото.
І надішліть багатьом.
Розумієте? Тека».
Так? Логістичних проблем багацько.
Я сказав партнерці: «Вибач, у мене немає принтера».
Вона каже: «Ні, більшість хлопців кінчають на телефон».
На телефон?
Чорт, на телефон? Він для роботи потрібен.
А якщо наступного разу він упаде мені на обличчя?
«Я вчора кінчив на нього».
Так?
А якщо від цього телефон зламається?
Що я скажу в сервісному центрі?
«Пане, що з ним сталося?»
«Він просто зламався».
«Що? Ви кінчили на нього?
Варто було накласти захисне скло.
Так ви його захистите.
Слухайте. Я покажу. Отут є захисне скло.
Я вчора чотири рази кінчав на нього.
Без проблем».
Так?
І, якщо чесно, гаразд.
Нехай ви собі кінчаєте на телефон.
Ви погодилися. Ви зробили це. Як сфотографуєте?
Знову попросите тата?
Попросите позичити телефон?
«Я сфоткаю, і можеш видалити.
Тільки скинь мені».
Так?
Але насправді
така історія є.
Коли це сталося вперше, я дуже зрадів.
А тоді я замислився: якщо я кінчив на телефон,
то як це сфотографувати?
Я такий: «Зараза!
Що робити?»
Це було смішно, бо я бачив своє відображення в дзеркалі спальні.
Моє відображення під час того, як я підіймав ноутбук.
Я увімкнув на ньому камеру.
Тоді підніс її ближче.
Хотів би я, щоб це було неправдою.
Але вона зраділа: «Овва, це так гарно».
І там було захисне скло.
Овва.
Це дуже непристойно.
Філіппінці люблять таке.
Навіть раніше
візитівкою стендаперів були непристойні жарти.
Бо нас технічно принижують. Нас пригнічують як націю.
Ми католики. Нас принижують.
І я завжди під час виступу розповідаю про традиції філіппінців.
Здається, я добре нас репрезентую.
Я показую те, що дійсно відбувається, розповідаю про це.
Якщо ви бачили мої виступи, то знаєте, що я інколи
розповідаю релігійні жарти,
життя без пари на Філіппінах,
життя повних людей на Філіппінах.
І доволі круто те,
що філіппінсько-американські коміки представляють нас,
але вони не представляють нашу справжню культуру.
І ви це знаєте, так?
Тому я борюся за це.
І не лише я.
Зараз на Філіппінах стендап стає все популярнішим.
Дякую, «Комеді Маніла».
Якщо дивитеся виступи.
Так, є купа коміків-філіппінців,
які розповідають історії зі своєї культури, про своє життя.
Тож коли ви дивитеся виступи,
ви краще розумієте коміків, бо краще розумітимете культуру.
Мої виступи знайдуть відгук у повних і гарних.
Так?
Ось.
Тому ці жарти - частина сценарію.
Люди питають мене: «Ти жартуєш про релігію? Це ж образливо».
Це частина культури.
Я розповідаю про зростання в католицькій сім'ї.
Католицька школа, католицьке виховання.
Якщо чесно, у мене немає проблем із католицькою церквою.
Я в захваті від неї.
Вона крута, так?
Бо навіть тепер я пам'ятаю всі пісні, що ми співали в церкві.
Ці пісні прекрасні.
Хоч я більше й не ходжу на меси, я дуже їх люблю.
Настільки, що бабуся змусила мене піти з церкви.
Вона більше не водить мене туди, бо каже, що я надто гарячково молюся.
Мене заносить.
Знаєте? Мене заносить.
Бо пісні дуже класні.
Славте Господа, царя всієї землі
І серця співають звідусіль
О так
Бери гітару й грай у лад
Нехай радіють труба й орган
«Там є труба?» Так?
А бабуся каже:
«Сядь.
Чому встав?»
Я роблю так у церкві. Але так не можна!
Не можна славити Господа сильніше.
Поклоніння має бути стриманим. Так?
Я експресивний, а це заборонено.
У нас дуже гарні пісні.
І нам не можна під них потанцювати.
Чому?
«Славте Господа, царя всієї землі» -
це «Богемна рапсодія» Філіппін.
А нам не можна танцювати, піддаватися драйву.
Ще з католицьких звичаїв мені подобається візит семи церков.
Так?
Подорож.
Із родиною.
Ви можете поїсти льодової стружки у різних куточках Філіппін.
«Це стружка з Булакана».
«То це стружка з Лагуни».
Так? Щось таке. Це гріє душу.
Я дуже люблю читати міссали.
Хресний шлях.
Дуже люблю його.
Потім мама вигнала мене,
бо я присвоював персонажам
різні голоси.
Але це ж правда.
Це ж правда.
У Понтія Пилата й Марії Магдалини має бути однаковий голос?
Хіба це правильно?
Один монотонний голос увесь час?
Хіба не можна покликати…
Я помиляюся, бо мотивую до змін?
Так? Я надаю передісторію голосам,
які озвучують персонажів, життя яких я пережив?
Я актор, друзі.
Я артист, я виконавець.
Бог наділив мене цим талантом, але я не можу виказати свою любов?
Хіба це не дивно?
Чому мені не дозволяють?
Тому під час останнього такого свята
я сказав мамі: «Мамо, одну стацію.
Будь ласка, лише одну стацію. Однесеньку.
Боже, лише одну».
Вона сказала: «Добре,
але якщо ще раз учвериш щось,
я відріжу тобі яйця».
Так, моя мама така. Вона сказала мені це в церкві.
Жорстко, так?
Вона дала мені міссал. Стація 11.
Гарна стація. Хороша.
Ісуса розіп'яли на хресті поміж двох розбійників.
Три герої.
Кажу: «З цим можна працювати».
Я думаю: «Мені просто читати,
чи робити те, заради чого я з'явився на світ?» Так?
Я бачив трьох персонажів.
Нарешті, коли настала моя черга,
я побачив: «Ісуса розіп'яли між двох розбійників,
і один із розбійників сказав:
"Хіба ти не Ісус Христос?
Чому ти не скористаєшся своєю силою
і не спасеш нас?"
"Замовкни!
Замовкни!"».
Тоді моя матір уже пішла з іншою сім'єю.
Вона була на третій стації.
«Клята, нікчемна дитина».
Вона повторила ту фразу.
Так?
«Замовкни!
Він…
Він невинний. Ми тут усі розбійники.
Він невинний.
Ісусе!
Спом'яни мене, коли прибудеш у Царство Твоє!»
«Так, мабугай, брате.
Я не забуду тебе». Дякую всім!
Ідіть до своїх мрій!
МАБУГАЙ - ЦЕ БРЕХНЯ
Переклад субтитрів: Павло Дум'як