Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ŠÉF
Dámy a pánové…
RONNY CHIENG ŽIVĚ V HONOLULU
…přivítejte, prosím, Ronnyho Chienga!
Děkuju.
Díky, Havaji!
Letos je mi 38, tak si nechávám zmrazit manželky vajíčka.
Nechávám je zmrazit, abysme mohli vytvořit embrya
a ty embrya pak taky zmrazit,
abysme nemuseli mít děti teď, protože děti si pořizujete tehdy,
když jste se vzdali svých nadějí a snů.
Já tu na tom pořád makám!
Když se podívám na svý přátele s dětma,
všichni vypadaj mizerně.
Už to zašlo tak daleko, že když se s nima vyfotím,
radši to dám na hlavní grid,
protože mi to totálně zabíjí vzhled na instáči.
Ty jejich ztrhaný ksichty.
Celý uslintaný s vráskama jak kaňony.
Vlasy na ústupu.
Chřadnoucí, šedivějící vlasy vypadávaj v chomáčích.
Kvůli jejich dětem.
Jednou na show přišel bývalý spolužák ze střední v Singapuru
a po představení jsme se potkali, vzal s sebou ještě někoho
a já se ptal: „To je tvoje máma?
Díky, žes mi na představení přivedl mámu.“
Ten další člověk byla taky spolužačka ze střední.
Takhle strašlivě
ty lidi vypadaj
kvůli dětem.
Naprosto k nepoznání.
Díky penězům a vědě se snažím tu laťku posunout.
První krok při zmrazení vajíček mý ženy
je píchat ženě dvakrát denně po dobu dvou měsíců injekci.
Musím jí to píchat já.
Já musím dvakrát denně manželce píchat injekci.
Mám nulový lékařský vzdělání.
Neabsolvoval jsem žádný lékařský vzdělání.
Vládě je to jedno.
Chtěla to po mně doktorka.
Ptala se: „Už jste někdy držel jehlu?
Ne? Super, tumáte
a píchněte to manželce do středu těla
jako Nicolas Cage ve Skále.
Dvakrát denně jí dva týdny píchejte chemikálie,
který vám pošleme poštou.
Záhadný chemikálie, který posíláme v neoznačených krabicích.
Věřte nám. Je to tak správně,
že to pícháte tomu, koho nejvíc milujete.“
Internetový chemikálie, který se objeví… Jsou v prášku!
Musím z nich udělat tekutinu, chápete?
Mám v kuchyni výrobnu na perník. Míchám…
Celou dobu se potím,
protože se děsím, že poseru poměry a zabiju si ženu
těma silnýma lékama,
který se maj rozpustit v destilovaný vodě, pak musíte…
Vzduchový bubliny vám rozesíraj to mikromilimetrový měření.
Pak to dáte do stříkačky.
Cvrnkáte do jehly s úsměvem na rtech, jako že víte, co děláte.
Netuším, co dělám.
Takhle jsem to viděl v telce.
Ani nevím, pod jakým úhlem jí to píchnout.
Vypadá to, že to musí hrozně bolet…
Svou ženu miluju. Nesnesu koukat se, jak trpí.
Nesnesu ani koukat, jak do ní ta jehla zajíždí.
Musel jsem jí to píchat takhle.
Musel jsem si zakrýt oči a dát to bekhendem…
jak od Kurosawy.
„Dal jsem ti to do středu těla?
Ne?
Tak na tu jehlu naběhni!
Mám to dělat všechno já? Kompromis.“
A prej když uděláme všechno správně,
správně to naměříme, píchneme to ve správný čas…
Prohlídnou si tuhle část jejího těla, to logo Chicago Bulls.
A řekli nám,
že jestli to uděláme správně,
podle obvyklých údajů,
můžeme očekávat 15 vajíček.
A moje žena jich měla 26.
Jo. To je…
Jo, vždycky ta zpožděná, nesmělá reakce…
Ženy v publiku většinou udělaj: „Jo.“
A chlapi v publiku na to vždycky…
„To je dobrej počet?
Je 26 vajíček dobrý?
Z kolika vajíček bude jedno děcko?
Ze čtyř vajíček bude jedno děcko?
Takže 26 vajíček je šest a půl děcek, když to zmáčknete…“
Řeknu to jazykem, kterýmu chlapi rozumí.
Dvacet šest vajíček z jedný vagíny, v jednom cyklu jsou čísla jak od šampiona.
Dvacet šest vajíček,
to je jako by Magic Johnson hodil triple double a oddělal svůj AIDS.
Jasný? Takovej lékařskej zázrak se stal v části těla mojí ženy, která…
V tom býčím rohu, kterej se stáčí do sebe.
Doktorka vyškrábla 26 vajíček
z vagíny mojí ženy, jako lososovej kaviár.
Pořádně je nabrala.
Všude to kapalo, nacpala je do nějakýho nigiri a sníte to.
Tak se dělají děti.
Nasypete si vajíčka jako Salt Bae na ikuru a sníte to.
Snažíme se udělat embrya.
Vajíčka jsou jenom polovina tý rovnice.
Nevím, jestli víte, jak se dělaj embrya, ale vajíčka jsou jen půlka.
Ona svoji půlku zvládla skvěle.
Teď musím do tý embryový rovnice přispět taky já.
Tak vám sedím v ordinaci.
Jako zmoklej holub, že jo?
A přijde doktorka.
Samozřejmě je to žena, jak jinak.
Ptá se: „Dobré ráno, pane Chiengu. Kdy jste naposledy ejakuloval?“
A moje žena tady říká: „Jo, kdys naposledy ejakuloval?
Všichni to chceme vědět.“
To je jedinej okamžik v životě, kdy o honění nesmíte lhát.
Když se vás doktorka napřímo ptá.
Jde o reprodukci.
K tomu je to určený, takže musíte říct pravdu.
Tak já: „No jasně, řeknu vám to.
Mrknu se do kalendáře.
Takže naposled jsem ejakuloval…
No… Včera kolem 15:00.“
A moje žena na to:
„Včera…
jsem s tebou byla celej den.“
A já hned: „Jo, ale víš, jak jsi vynášela odpadky?“
Protože já mám taky čísla jak od šampiona.
I proti hodinám.
A silný obraně.
Ale myslel jsem u toho na tebe.
Bylas fakt sexy u vynášení toho koše, ze kterýho kapala…
rybí omáčka, nebo co to Vietnamci jedí.
Moje žena je Vietnamka. Netuším, co vlastně jí.
Nước mắm.
Tak jsem šel do tý nemocniční místnosti, kam se chodí si vyhonit.
Je to nemocniční honicí místnost.
Každá nemocnice má svoji honicí místnost.
Je tuctová, nic moc nápisů.
Menší, než byste mysleli.
Halda zmačkaných papírových podložek pod zadkem.
Takže vám sedím v honicí místnosti.
Jenom já.
A za dveřma sedí dospělý chlapi, čekaj, až skončím,
aby taky mohli použít nemocniční honicí místnost,
kterou sdílíme jako cowork.
A sedím si tak sám v honicí místnosti.
A…
Prostě to nešlo!
Jasný? Omlouvám se!
Sorry, že nejsem úchyl,
kterej si ho v nemocnici vyhoní na vyžádání.
Moc mě to mrzí!
Sorry, že nejsem sexuální delikvent,
kterej si jen tak vyhoní, když pode mnou i nade mnou umíraj lidi!
Omlouvám se!
Sorry, že myšlenka na to,
jak vedle na operačním sále oživujou člověka,
kterýmu bolestivě selhává srdce,
zatímco jeho rodina brečí v čekárně, není něco, co by mě vzrušovalo.
Takže mi to nešlo.
Zavolám policii, ne? Řeknu…
„Oni mě tu nutí ejakulovat pro lékařský účely
v naprosto sterilní místnosti.“
Tak zavolám doktorku a řeknu jí, že prostě nemůžu.
„Nedokážu ejakulovat pro lékařský účely za těchhle okolností.
Atmoška je tu katastrofa.
Můžu jít ejakulovat pro lékařský účely k sobě domů?“
A doktorka na to: „Můžete jít domů, ale jakmile to vyjde z vašeho těla,
expiruje to rychleji než avokáda na Havaji.“
Máte asi 45 minut,
než se exponenciálně začne snižovat pravděpodobnost…
Tak já na to: „Jo.
Půjdu ejakulovat pro lékařský účely domů a za 45 minut se vrátím.“
Tak jdu domů, otevřu dveře a okamžitě ejakuluju.
Že jo? To je…
To je výhoda domácího hřiště.
Vím, kde co je, vím, co je za mnou.
Mrknu na pytel s odpadky, co teče.
Teď už je to vlastně takový Pavlovův reflex.
Ejakuluju do kelímku.
Ten kelímek mi dali. Není to nějakej kelímek z kuchyně.
Na kterým by stálo „Nejlepší táta“.
Je to ten kelímek, do kterýho čůráte kvůli testům na drogy.
Má těsný víčko.
Tak ejakuluju do toho kelímku.
Pořád přetejká, musím to vylejvat ven.
Ohromující množství.
Je to jak z Krotitelů duchů 2.
Naplním ho až po okraj, seškrábnu vršek a pak…
Pak utáhnu víčko, jak jen to jde. Hezky pevně.
A pak si ho dám pod tričko,
na kůži, do podpaží.
Hezky do pohodlíčka.
Tak to říkala ta doktorka.
Protože stejně jako na Titanicu
vaše tělesný teplo udrží vaše lidičky naživu.
A pak běžím dolů, naskočím do newyorskýho taxíku
a říkám: „Do nemocnice Langone, prosím. Honem.“
A taxikář povídá: „Co to sakra děláte s tou rukou?
Jste v pohodě?“
A já na to: „Jo.
Nic mi není. Moje žena. Je… To je moje sperma.“
A newyorský taxíky už zažily mnohem horší věci.
Takže taxikář na to jenom: „Aha, jasný.
Díky, že jste použil kelímek.
Na rozdíl od posledních dvou týpků.“
Prostě naostro na JFK, víte co?
Takže dojedem k nemocnici.
Otevřu dveře taxíku a běžím dovnitř.
A protože je to New York, někdo na chodníku na mě křičí:
„Hej, kámo!
Nejsi ten týpek ze Shang-Chi?“
„Jestli… Jo, hrál jsem vedlejší postavu v Shang-Chi, ne tu hlavní.“
A ten chlápek se ptá: „Hej, a můžu se s tebou vyfotit?“
A já na to:
„Jasný.“
Takže jsme se takhle vyfotili.
Někdo na internetu má fotku mě a toho cizího chlápka.
A já jsem tam takhle.
Jako Napoleon.
Jestli na tu fotku někdy narazíte, tak vězte, že držím svoje sperma.
Klidně ho tam označte.
Byl fakt vděčnej. Moc mi děkoval.
A já na to: „No jasně.“ Podal jsem mu ruku.
Rád se seznamuju s fanouškama.
Takže nalítnu do nemocnice. Dostáváme se na 45 minut.
Konec čtvrtý čtvrtiny. Na hodinách už nezbývá čas.
Vezmu sperma a hodím těsně před sirénou.
Doktorka chytí moje sperma…
Jako Odell Beckham. Chytne ho jednou rukou
a jedním pohybem, aniž by ho položila,
hodí mojí přihrávku spermatu na smeč do vajíček mojí ženy.
Prostě to vezme a: „Bum, prásk!“
A pak se sperma spojí s vajíčky mojí ženy
a nikdo neví, co se stane, když se spermie dostane do vajíčka.
Nikdo to neví. Je to záhada.
Je to záhada vesmíru.
Nikdo to neví. Spermie do vajíčka. Nikdo netuší.
Jako horizont událostí černý díry.
Nikdo netuší, co se stane se spermií ve vajíčku.
Někdy se nestane nic.
Někdy je z toho bubble tea.
Nikdo neví, kde se bubble tea bere.
Je to „tapioka“.
Spermie jde do vajíčka, zatřesete s tím,
jedete do Vegas, hodíte to na stůl…
A když máte štěstí, když kostkama hodíte dobře,
stane se z toho blastocysta.
Tak říkáme budoucí lidem, blastocysty. Jsou z toho embrya.
Doktorka vezme všechny ty embrya,
podívá se na ně pod mikroskopem
a ohodnotí je.
Jako kokain.
„Jo, tyhle? To jsou prvořadý embrya.
Tyhle, ty jsou druhořadý embrya, tak nevím nevím.
Tadyty? To jsou třetiřadý embrya…
A tyhlety? Ty jsou úplná katastrofa.
Jo, tyhle… Ty jednoho dne zaútočí na Kapitol, takže…“
Ty nechcete.
A pak…
A pak musíte vybrat svoje děti
na základě průzkumů a analýz.
A nevíte. Jenom porovnáváte údaje.
Doufáte, že ve 12. kole nevyhazujete Toma Bradyho,
kterej se přes všechny překážky stane nejlepším hráčem všech dob,
protože lidskýho ducha nezměříte.
Všichni tady si chceme myslet, že jsme dobrý lidi,
ale všichni si vybereme prvořadý embrya.
Není tu nikdo, kdo by si ty prvořadý nevybral,
kdyby měl tu šanci.
I když vy jste byli druhořadý embryo.
Stejně byste si vybrali prvořadý embrya.
Řekli byste si: „Já vím, jaký to je.
Nenechám svý děti procházet druhořadou existencí
s upocenýma dlaněma a houserem.
Dejte mi ty prvořadý. Dejte mi to nejlepší, co jde.
Dejte mýmu dítěti šanci.“
Přimělo mě to přemýšlet o budoucnosti, protože jsem děti nikdy nechtěl.
Nemyslel jsem na ně.
To jediný, co jsem kdy v životě chtěl, je tohle.
Dělat stand-up v Americe.
To je paráda.
Jen se podívejte. Je to skvělý.
Tleskáte, protože víte, že to je mnohem lepší než mít děti.
Mnohem zábavnější a lukrativnější.
No, blastocysty jsou teď tady. Na mráčku jich na mě čeká asi osm.
33% šance na úspěšnou implantaci s prvořadými embryi.
Což ze mě asi v Alabamě dělá masovýho vraha.
Začal jsem přemýšlet o budoucnosti, jakej budu rodič.
Budu stejnej jako moji rodiče,
nebo budu lepší než moji rodiče?
Budu lepší emocionální oporou
nebo jaký teď sakra máme být?
Když o tom přemýšlím, budu stejně hroznej jako moji rodiče.
Cítím to. Cítím to v sobě.
Cítím v sobě toho Číňana.
Cítím ty vysoký nároky, tu malou toleranci k výmluvám.
Tady. Je to přímo tady. Jako předinstalovaná aplikace.
Aplikaci kalkulačky nesmažete. Nemá křížek.
Když s ní zatřesete, nemá křížek.
Přesunete ji z domovský obrazovky, ale pořád je v operačním systému.
Cítím toho Číňana ve svým operačním systému.
Kdyby moje blastocysta vstoupila do týhle reality
a byla z ní ta nejroztomilejší blastocysta na světě.
„Podívejte na tu blastocystu.
Hele. Koukejte, jak je ta blastocysta krásná.
Mám tě moc rád, blastocysto.
Mám tě mnohem radši, než jsem čekal.“
A vaše blastocysta vás taky objímá.
A říká: „Taky tě mám ráda, táto.
Táto.
Až vyrostu, chci být komikem.
Stejně jako ty.“
Cítím, jak vylejzá ten Číňan.
Sundáte si brýle jako Hitler v bunkru.
„Komikem? To ses úplně posral?
To ani není opravdová práce!
Jak si to jako představuješ?
Budeš běhat po Americe a vyprávět vtipy cizím lidem,
který vůbec nezajímá tvoje duševní zdraví?
A i když se ti to navzdory všemu podaří
a dostaneš se na poloprofesionální úroveň
jako stand-up komik,
myslíš si, že můžeš být vtipnější než já?
Táta na některých trzích naplní i arénu!
Viděls moji stránku na IMDb?
Jsem ve všem! Zničím ti kariéru!“
Osoto gari!
„S tvojí matkou jsme utratili jmění za prvořadou blastocystu,
jen aby se z ní stal druhořadej komik.
Nikdy nebudu sledovat nic, co uděláš.
Jdi na práva!“
To řekl můj otec mně.
Myslím, že pro chlapy heterosexuály je v roce 2024 těžký
upřímně si na internetu vyhledávat osobní rozvoj,
aniž by za pět týdnů útočili na Kapitol.
Algoritmus youtubu pro osobní rozvoj je teď k heterosexuálům velmi nevlídnej.
Neříkám, že to je největší problém na světě.
Očividně.
Ale problém to je.
Protože muži mají genetický předpoklady snažit se zdokonalovat.
Každý den se snažíme být lepším člověkem.
Věřte tomu, nebo ne, ženy.
Když dosáhneme určitýho věku.
Obvykle dřív umřeme.
Ať už je to sebevražda nebo vlivy prostředí.
Závody na BMX, stravování…
Ale když jako muž přežijete dost dlouho,
dostanete se do věku, kdy najednou přichází velká sebereflexe.
Začnete hledat rady z vnějších zdrojů.
Začnete koukat po hodinkách.
Každej muž v týhle místnosti už to zažil nebo zažije.
Všichni to známe, chlapi.
Všichni jsme se někdy v životě podívali do zrcadla
a říkali jsme si:
„To je ale sráč.
Nenávidím toho losera.
Podívejte na něj.
Ať jde do prdele. Nenávidím ho.
Musím být lepší člověk.
Začnu tím, že budu fit.
Budu makat na svým zdraví.
To je logický místo pro začátek týhle cesty.
Budu řídit to, co dokážu.“
Tak co jako chlap uděláte? Jdete na youtube, že jo?
Najdete si, jak posilovat.
Zmáčknete enter, kliknete na první video.
Je to týpek, co cvičí s kettlebellem.
Naučí vás zpevnit tělo, abyste si nezlomili páteř.
Pak dva dny děláte tohle.
Máte ze sebe dobrej pocit.
A pak, třetí den,
na stejným youtube kanálu vyskočí upozornění na nový video.
„Co je to za nový video od týpka s kettlebellem?
Co tak asi v tom novým videu dělá?“
Ve videu týpek s kettlebellem dělá nový cviky s kettlebellem.
„Sekačka“.
Dělá tohle a po 30 vteřinách se najednou zastaví.
A tváří se fakt smutně.
Položí kettlebell.
Podívá se přímo do kamery.
A řekne:
„Tý jo, lidi, teď na chvíli vážně, jo?
Kettlebelly jsou super,
ale zdravý tělo začíná u zdravý mysli.“
A chlapi to sledujou a říkaj si:
„Jasně.
Jo, to dává smysl.
Cítím to stejně, tady.
Pověz mi víc, týpku s kettlebellem.
Jaký další rady máš pro všechny oblasti mýho života?
Včetně mých vztahů a finančních investic.
Veď mě, prosím, týpku s kettlebellem.“
Tak co dál? Přehraje se vám jeho další video.
Pak se mrknete na další.
Pak vám algoritmus youtubu nabídne jiný video.
A další video.
A za týden vám Jordan Peterson vykládá, že ženy ovládají muže pomocí make-upu.
O pět týdnů později se dobýváte do Kapitolu v kostýmu buvola.
A tohle je velmi realistickej sled událostí.
Ani ta časová linka není přehnaná.
Každej chlap tady ztratil kvůli tomu algoritmu kamaráda.
Všichni známe někoho, kdo přišel o rozum
kvůli seberozvojovýmu algoritmu ve stylu maskulinity podle Andrewa Tatea.
Jestli nikoho takovýho neznáte,
tak jste o rozum přišli vy.
Nacházíte se v bublině kreténů.
Opravdoví kámoši vám řeknou, když blázníte.
Je to tragédie.
Všichni ti chlapi se snaží o seberozvoj
a hledají vedení.
Ale ta youtubovská algoritmická smyčka
z nich udělá tu nejhorší verzi sebe sama.
To je fakt tragédie.
Všichni ty lidi.
Jenom se snažili posilovat.
Nesnažili se vyvolat puč.
Ani nevěděli, co to slovo znamená.
Chtěli jenom dělat tohle.
Chtěli dělat tohle.
Nevěděli, v jakým úhlu mít předloktí vůči tělu.
Je to 90 stupňů, nebo 45 stupňů? Nebo to je jinej cvik?
Nebo je to totéž…?
Jednou si to vygooglili
a o pět týdnů později serete na stůj Nancy Pelosiový.
A máte exekuci na plat od US Marshals.
Jednou špatně odbočíte a rychle se to s váma veze!
Neříkám, že jako chlap nemáte mít zodpovědnost za svý činy.
Jen říkám, že ten algoritmus na youtubu je pro heteráky dost lákavej.
Myslím, že ženy si nedokážou představit, jak je ten algoritmus vtáhne.
Fakt zneužívá potřebu chlapů naslouchat radám.
Je těžký tomu odolat. Prostě vás to vtáhne.
Proto se Mark Zuckerberg snaží dát si MMA fight s Elonem Muskem.
Propadnul svýmu vlastnímu algoritmu.
Chápete to? Mark Zuckerberg byl obyčejnej nerd.
A teď už 20 let jenom civí na naše data.
A každej den si honí. Civí na data a honí si.
Prachy se hromadí. Miliardy dolarů.
Data. Vyhonit.
Prachy, vyhonit, data. Už 20 let tenhle kolotoč.
A kdo by řek, že po dvaceti letech viděl tolik dat,
až ho to jednoho dne taky vtáhlo.
A teď se snaží dát si fight s Elonem Muskem.
Vyhonil si a udělal se sobě na obličej.
Vymklo se to kontrole.
Zuckerberg je miliardář
a má všechny hmotný věci, který by člověk mohl chtít.
On to vymyslel, a stejně tomu propadnul.
Jakou pak má naději průměrnej Američan?
Jen se pajdá po ulici a na mobilu si hledá tacos.
Vtáhne ho to do mobilu. Nemá šanci.
Chudák nemá nejmenší šanci.
Protože i ty dobrý chlapi tady,
i my jsme na ostří břitvy,
kde z nás můžou bejt debilové, jasný?
To rozpětí mezi dobrým chlapem a debilem je tenký jako břitva.
To vám povídám.
Každej den jenom bojujete o to udržet se na tý pěkný hraně.
A víte co? Jedinej příspěvek na instagramu vás shodí tam či tam!
Jasný? Záleží na příspěvku.
Byly to roztomilý zvířátka, nebo kozy?
To rozhodne o vašem charakteru na dalších šest hodin.
Myslím, že se jako společnost musíme naučit líp identifikovat,
kdy vedeme spor s někým,
kdo se opravdu snaží v dobrý víře diskutovat
a dosáhnout porozumění,
a kdo jenom mele sračky.
Marníme čas na lidech, který jenom melou sračky,
a nedáváme dost času lidem,
který se snaží vést těžký rozhovory o obtížných tématech.
Jako třeba právě teď já,
jenom melu sračky, že jo?
Jednosměrný sračky.
Vaše názory mě vůbec nezajímají. Neposílejte mi je. Je mi to fuk.
Zaplatili jste si za mě. Já za vás nedal ani cent.
Kapitalismus volnýho trhu určil směr,
kterým tyhle sračky tečou.
Nelíbí? Stěžujte si Adamu Smithovi.
Ale kdybych mluvil s někým, s kým nesouhlasím,
v dobrý víře,
asi bych ten rozhovor začal něčím, na čem se shodneme.
To by byl logickej start složitý konverzace.
Tak třeba hnutí MAGA za obnovení slávy Ameriky.
Mají pravdu. Amerika si teď moc dobře nevede.
Děti mají horší výsledky v matematice.
Horší výsledky ve vědních předmětech.
Když se podíváte na mezinárodní metriky,
naše zdravotnictví nic moc.
Obří nárůst majetkový nerovnosti.
Generace Američanů cítila implicitní slib,
že když budou dělat určitý věci,
tvrdě dřít, jít na vysokou, být dobrými lidmi,
uvidí určitý výsledky.
A tyhle výsledky se pro většinu lidí nenaplnily,
protože boomeři v rozhodovacích pozicích snížili daň z kapitálových výnosů,
takže se jejich čistý jmění v podstatě rok co rok zvyšuje.
Po II. světový válce vyměnilo vedení USA
domácí výrobní průmysl za národní bezpečnost,
když z dolaru udělalo výchozí měnu mezinárodního obchodu,
díky čemuž Amerika uvalovala ekonomický sankce na cizí země
prostřednictvím americkýho finančního systému,
ale to astronomicky zvýšilo hodnotu dolaru,
což znemožnilo, aby se v Americe cokoli vyrábělo.
I když tehdejší logika byla,
že se Američani měli rekvalifikovat,
pryč od podřadný výroby,
ale ty blbečci nedokázali zůstat ve škole,
takže jsme přesunuli domácí výrobu do Asie a zbytku světa
na úkor dělnických rodin.
Ale když dost nečtete…
je z toho jenom: „Máme toho dost!“
A jasně, máte pravdu,
ale nemáte slovní zásobu, kterou můžete popsat svoji realitu,
protože jste málo četli.
Musíte číst víc než jenom hashtag.
Za tím slovem se skrývá kniha. Musíte pokračovat.
Můžete jít svým tempem, ale musíte dočíst povinnou četbu.
Jinak nemůžete vést rozhovor. Jenom se všichni doháníme.
Mezi MAGOU mám kámoše.
I dobrý kámoše.
Jo.
Mezi havajskou MAGOU.
Nejpřátelštější ze všech MAG.
Aloha MAGA.
Teď jsou na Havaji, obnovujou slávu aloha.
Spřátelili jsme se,
když jsem na Havaji natáčel seriál Doktorka Doogie Kameāloha pro Disney+.
Havajská MAGA mě přivítala doma.
„Ronny, přijď k nám. Budeme grilovat.
Přijď se seznámit s rodinou, s ohanou.
Moc rádi tě uvidíme.“
Když přijdete, jsou vřelý a laskavý.
„Díky, žes přišel. Vezmi si, co chceš.
Máme vepřový kalua, loco moco, hotdogy.
Hele. Koukej. Sáhni si na mou zbraň.
Jen si sáhni. Vem si ji.“
Já vždycky říkám: „Já na ty zbraně sahat nechci.
Nevím, kde byly, ani kam se chystaj.
Nemám čas chodit vypovídat k soudu.
Dejte sem to loco moco.“
Jsou fakt vášnivý, mí kámoši od MAGY.
A jejich vášeň respektuju, do jistý míry.
Fakt. Říkaj: „Milujeme Ameriku. Za tuhle zemi bysme umřeli.“
A já jim věřím. Že Ameriku milujou
i že by za tuhle zemi umřeli, což je obdivuhodný.
Ale říkám si, když za tuhle zemi chcete umřít,
proč se nechcete naučit matiku?
Taky pro vaši zemi.
Udělejte pro svoji zemi obojí.
Chcete za vlast zemřít, ale práce pro inženýry jdou do Asie.
Potřebujem míň lidí, co umírá za vlast,
a víc lidí, co pro ni dělá domácí úkoly.
Dělejte úkoly pro svou zemi.
Sedněte si a dejte si tu práci a…
To je efektivnější způsob vlastenectví.
Když vezmete tu energii „Chci umřít!“ a dáte ji do úkolů,
budete nejlepší ze školy, to vám povídám.
To…
Nic není nemožný.
Vyřešíte spoustu problémů,
vytvoříte pracovní místa, zvýšíte HDP.
Dělejte úkoly pro svou zemi.
„Radši umřu!“
To jsem si myslel. Myslel jsem, že…
že to tak bude.
Umřít je snadný, matika je těžká.
Z těch kvadratických rovnic chci umřít.
S kamarádama z MAGY se snažíme nemluvit o politice.
Ze vzájemný úcty.
Vždycky na to narazíme.
V něčem se mýlím, v něčem mají pravdu oni,
ale někdy se vyjadřujou hrozně zamotaně.
Že nemůžu pochopit, o co jim vlastně jde,
protože je jejich vyjadřování tak chaotický.
Třeba mi řeknou: „Ronny, Čína může za COVID,
ale COVID není skutečnej.“
Takže je to v pohodě?
Nevím, co si o tom teď myslet.
Jedna mínus jedna je nula. Nevím, co vám mám říct.
Matematická analogie funguje i pro koncepty, ne jen čísla, vy…
„X“ je cokoliv.
A proč na mě řvete kvůli Číně? Vždycky na mě řvou kvůli Číně.
„Čína udělala meteorologickej balón s kamerou.“
„Čína má umělý ostrovy v Pacifiku jako základny letadlových lodí.“
„Čína dělá tiktok. Proč dělá Čína tiktok?“
Co já vím?
Já nejsem z Číny.
Jsem z Malajsie.
Jsem z Malajsie, ne z Číny.
Třetí generace Malajsijců původem z Číny.
Malajsie.
Znáte Michelle Yeoh? Vyhrála Oscara? Malajsie?
Jo, to je Malajsie.
Sama-sama. Saya anak Malaysia. Malajsie.
Malajsie, ne Čína. Malajsie.
My jsme ztratili to letadlo.
Jasný?
Pamatujete si to?
Viděli jste ten dokument na Netflixu, co vám to nabízí po mým speciálu?
Jo? To jsme byli my.
My. My ztrácíme letadla.
My nejsme ty s lidskejma právama… Nevím… A tiktok…
Tohle já neznám, jasný? My jsme ty, co…
„Kde je? Kde kurva je?“ To jsme my.
Moji kámoši z MAGY nenávidí americký daně.
To je univerzální stranická platforma.
Jsou různý typy MAGY. Existuje mírná MAGA, drsná MAGA…
Je nefér je házet do jednoho pytle,
ale jedna sjednocující zásada je: „Milujeme Ameriku, do prdele s daněma.“
A já to chápu.
Taky nesnáším americký daně, teď když jsem v nejvyšší třídě.
Souhlasím s MAGOU. Do prdele s daněma.
Jo, zasraný americký daně.
Hezky se to říká.
Slova vám dávaj sílu, že jo? Zasraný americký daně.
Líbí se vám, když to říkám?
Když to říká tenhle cizinec? Líbí? Seru na americký daně.
Líbí se vám slyšet to tímhle přízvukem? Seru na daně.
Nevidíte nesrovnalost v energii?
„Miluju Ameriku, USA.
Zasraný americký daně.“
Zapomeňte na chvilku na politiku, jestli to vůbec jde.
Na chviličku si to představte ve vzduchoprázdnu.
Jen jako akademický cvičení.
Když něco milujete,
dáte tomu peníze.
Je to jeden ze základních způsobů,
jak projevujeme lásku jednotlivcům, organizacím, nápadům na Kickstarteru,
sportovním týmům… Jo. Dáme jim peníze.
Tak když řeknete: „Miluju Ameriku, USA.
Zasraný americký daně.“ Co to říkáte?
Milujete Ameriku tak moc, že ji chcete mít chudou?
Chcete, aby vaše země byla chudá? Aby byla žebrák na ulici?
Žebrák. Má být vaše země pouliční žebrák?
Mám rád svoji mámu.
Někdy jí dávám peníze.
- Dejte občas mámě peníze. - Jo!
Sledujte, jak je ten koncept bělochům cizí.
Jenom…
ticho.
Dejte občas mámě peníze. „Proč jako?“
Protože je to vaše máma.
A máte ji rádi, ne?
Ona vás taky, tak jí kurva čas od času něco dejte.
Při porodu si beztak něco potrhala, tak jí kus dejte.
Jedno jakej. Prostě… Vaše matka to určitě ocení.
Ať je vaše matka kdokoli, ať už dokázala cokoli,
určitě se jí to hodí.
Opraví příjezdovku, investuje do infrastruktury.
Někdy se Američani chovají ke svý zemi tak jako k rodičům.
Jo.
„Mám mámu rád. Umřel bych pro ni.
Ale rozhodla se sama, vole.“
Je super být v Americe.
Jo. Jsem tu rád. Měl jsem možnosti a přišel jsem sem.
V Americe je to super,
protože tady staví showbyznys nade vše.
A já dělám showbyznys.
Takže ho přirozeně dělám tady.
Udělám v Americe tohle:
„Do prdele s Amerikou, prezidentem i daněma.“
A prachy prostě přiletí do…
„Zasranej prezident.
Dědek starej. Seru na prezidenta.“
Prachy přiletí.
Přiletí prašule.
Jak když tiskne.
Když to udělám v Malajsii, řeknu to samý ve stejným oblečení,
se stejným účesem, stejným směrem.
V Malajsii? Vězení.
Arbitrážní hodnota je úplně mimo.
Stejnej produkt na… Jasně že to dělám tady.
Proč bych to dělal jinde? Tady je to paráda.
Někdy lidi zapomínaj, že jsem tu první generace imigrantů.
Moji kamarádi z druhý a další generace Američanů…
Jejich rodiče byli imigranti.
A oni o svých rodičích mluví hrozně neuctivě.
A zapomínaj, že jsem taky imigrant.
Říkaj: „Víš co, naši. Jsou to imigranti.
Znáš imigranty. Jsou hrozný škrti.“
Nebo: „O víkendu se nestavuj, mám tu rodinu.
Moji rodiče jsou imigranti. Znáš imigranty.
Hrozný škrti.“
Tak hele, chci se tu postavit za imigranty.
S tím jděte do prdele.
Jo, moje máma žije v Singapuru.
Není imigrantka.
A stejně je hrozná škrtka.
Jasný? Bejt imigrant neznamená bejt škrt.
Je to v genech.
Škrti jsou škrti.
Nevybíráte si bejt škrtem, máte to prostě v sobě.
Čínský boomeři jsou škrti, protože se neumí bavit.
Nebavili se už 50 let.
Zapomněli, jak zábava vypadá.
V asijský hierarchii toho, který Asiati se umí bavit,
se čínský boomeři baví nejmíň ze všech Asiatů.
Já to můžu říct. Jsem Číňan. Vy to kurva neříkejte.
To je naše slovo na „n“. Já to říct můžu.
Vy to neříkejte.
Baví se nejmíň… Neříkejte to.
Čínský boomeři se baví nejmíň ze všech Asiatů.
Který Asiati se ze všech Asiatů umí nejvíc bavit?
Korejci.
Zatleskejte Korejcům.
Musíte jim to nechat.
Musíte smeknout a uznat jedno vítězství za druhým
moderních Korejců.
Jak válí, tolik si užívaj a ta popkultura, všichni je…
Mají Blackpink. Mají hudbu. Mají BTS.
Kámo, BTS teď v armádě bojujou proti Kim Čong-unovi.
Chápete? BTS jsou teď v demilitarizovaným pásmu a jedou…
Prostě nezkrotná zábavná síla.
Co svrhuje země a diktatury.
Korejci mají film Parazit, vyhrál několik Oscarů.
Mají Minulé životy. Mají Láska padá z nebe.
Naprosto ovládli domovskou stránku Netflixu všech bělochů.
Netušil jsem, že se dočkám dne,
kdy běloši do úmoru sledujou korejský seroše.
Nonstop. Taky mají Hru na oliheň.
Kámo, Korejci se baví víc při umírání ve Hře na oliheň,
než když jdou Číňani na stand-up.
Číňani na stand-upu akorát čučí do mobilu.
„Musím se podívat nahoru?
Už je tady? Oukej, budu šest minut natáčet.“
Se zapnutým bleskem. Takhle…
Takhle jako Číňan žiju přítomností.
Korejci si užívaj nejvíc.
Filipínci se umí bavit.
Jo, rádi se baví.
Vietnamci se umí bavit. Kambodžani se umí bavit.
Hmongové se umí bavit. Dokonce i Japonci se umí bavit.
Zdrženlivě.
Navenek jsou to stoici.
Uvnitř samý anime.
Navenek nečitelný. Uvnitř intro k Sailor Moon.
Navenek jenom „Ohayo gozaimasu“.
Japonci si umí užívat tolik, že jdou někdy rovnou do práce.
„Nepřevlíkneš se? Jdeš rovnou do kanceláře? Tak jo.“
Všichni ví, že čínský boomeři se umí bavit nejmíň.
Protože primárním cílem čínských boomerů v životě je:
„Nenechat se podvést.“
To je nejpřednější pokyn
udávající směr celýho rozhodovacího procesu.
RoboCop, hlavní pokyn: „Nenechat se podvést.
Nezatýkat vedoucí OCP. Nenechat se podvést.“
A pro čínský boomery nejde o hodnotu nabídky, jasný?
Jde o citlivost k cenám.
To znamená, že vydání jakýchkoli peněz je podvod.
„Když peníze opustí moje ruce,
byl to podvod!“
Takže kdykoli jdou ven, jsou napjatý a očekávaj podvody.
Neumí bejt v klidu. „Blíží se podvod!“
Minimálně dva drinky… Parkování…
Celý napjatý.
Korejci si mezitím vzadu užívaj.
Filipínci tancujou… Čínský boomeři celý napjatý.
Čím dál od domu jsou, jak se vzdálenost „x“ zvětšuje,
ví, že poplatky se budou zvyšovat…
Výdaje porostou, takže jsou víc a víc napjatý.
Čím dál jsou, až se nakonec celý jejich tělo napne do „C“.
„C“ jako Číňani.
A vy se vzadu snažíte: „Běž, bav se!“
Prostě se odmítaj bavit.
Máma za mnou přijela do New Yorku.
Za svým jediným synem.
New York je město, kde jakmile otevřete dveře,
stojí to 1,50 $.
Sotva se dotknete kliky, Apple Pay 1,50 $ prostě…
Vyletí do vesmíru.
Takhle to máma měla s dveřma v New Yorku.
Byla vzadu v bytě a:
„To je v pohodě, nepotřebuju dneska nikam chodit.“
Máma se nebojí nenávisti vůči Asiatům, bojí se inflace.
Nemůže uvěřit, kolik co stojí.
Vezmete ji do Central Parku: „Tak pojď, park je zdarma.
Hele, jak je New York na podzim krásnej. Dívej.“
„Proč stojí ty hotdogy pět dolarů?“ „Mami…“
„Tak to je. Nikdo tě nepodvádí.
Tolik se za to platí.
Nevyšla jsi z domu už 50 let. To číslo je správný.
Tolik věci stojí po tom,
co boomeři v roce 2010 zničili světovou ekonomiku,
když si brali rizikový hypotéky, jasný?“
Když už, podvedli jste se sami. Podvedli jste sami sebe.
Jo. „Obehráli jste sami sebe.“ DJ Khaled.
Máma mě přijela navštívit na Havaj. Byla tu poprvý.
A jestli znáte Havaj a místní lidi,
na světě není štědřejší kultura.
Fakt to nejsou žádný podvodníci.
Na Havaji dostanete mnohem víc než dáváte.
Máma přiletěla, dojela do hotelu,
a tam ji vítali: „Aloha. Vítejte.“
A dávali jí lei, květinovej věnec.
Dali ho na ni a máma udělala tohle.
„Za to platit nebudu.“
A já na to: „To nemůžeš, mami.
Nesnaží se, aby sis něco koupila.
Chtějí tě přivítat ve svojí vlasti.
Nesnaží se, abys to koupila, protože ses toho dotkla.
Tady nejsme v Thajsku. Koukej si…
Nasaď si to lei, ztrapňuješ mě před Havajci!“
Mahalo.
Čínský boomeři, nejvíc se bojí podvodu v reálným životě,
jako první je podvedou na internetu.
Na lidi, co celej život žijou ve strachu, jsou nesmírně důvěřivý.
Tyhle boomeři nemaj protilátky, který si poradí s internetem.
Jsou na něm naprosto bezradný.
Sledovat boomery na internetu
je jako sledovat děti, co se samy zatoulaj do kuchyně,
když hledaj sušenky na kuchyňský lince, prostě…
Poslepu šmátraj ručkama na lince.
Stahujou nože. Ostrý nože jim padaj přímo do očí.
Do měkký části lebky.
Jdou do kuchyně, otevřou troubu, zapnou ji.
Strčí dovnitř hlavu.
„Nejsou tu nějaký fotky mých vnoučat?“
„Můžu kliknout na tenhle odkaz?“
Nachytaj se na každej podvod na internetu.
Ty vole, boomeři padaj do podvodů na internetu,
jak když pandy válí sudy z kopce.
Denně skáčou do podvodů jak do přemetů jiu-jitsu.
Milujou to. Chcete 20 dárkových karet do Targetu?
„Jo, to zní jako legitimní způsob placení antivirovýho softwaru v telefonu.“
„Hele, podívejte se na tenhle odkaz.
Váš doktor nechce, abyste znali tenhle trik.
Jo, na to kliknu.
Já věděl, že mě můj doktor podvádí.
Nechtěl, abych znal tenhle trik.
Jedním kliknutím vyvrátím jeho lékařskej titul!
Tohle není podvod. Můj doktor je podvodník. Kliknu tady…“
Tyhle zázračný idioti,
který si nezapamatujou jediný heslo,
ale z nějakýho důvodu dokážou jakoukoli dezinformaci udělat virální.
Jako ruská kybernetická armáda,
šíří dezinformace po celým světě
v rodinných chatech na whatsappu.
Všude. „Hele, podívejte na tenhle článek. Je to pravda?
Podívejte. Je to pravda?“ Tak si ověřujou fakta! Šíří to.
„Hele, je tohle pravda…? Vyjádřete se mi k tomu.
Netvrdím, že fén v puse zabije COVID.
Ale to už se jako nemůžu ani na nic zeptat?“
„Podívejte se na ten článek z cnn-n-n-n.ru.
Rychle to pošli strejdovi, pošli to…
Pošli to celý rodině. Ať to všichni vidí.“
Existuje snad hloupější generace idiotů
náchylnější k falešným zprávám než tyhle boomeři,
který věří všemu, co vidí na internetu?
Chápu velmi rozumný argument, že každá generace lidí
bude přirozeně trochu chytřejší než ta předchozí,
kvůli křivce technologickýho růstu.
Ale tohle musí být ten největší rozdíl v dějinách lidstva!
Tahle informační asymetrie je úplně mimo.
Právě teď máte lidi v Honolulu,
co jedou na autopilota v Tesla Cybertruck a vapujou z okna,
zatímco AI na jejich mobilu obchoduje s kryptoměnama.
A boomeři neuměj ani kliknout pravým tlačítkem.
Nedokážou kliknout pravým tlačítkem.
„Je tu jedno tlačítko! Jak to máš jako udělat?“
Je to děsivý. Už neví, co je skutečný.
„Ronny, sleduj tu fotku yettiho, jak nakupuje v Whole Foods.
Yetti je teď skutečnej!
Hele, je tu fotka, jak kupuje kombuchu v Whole Foods.
Jaká technologie by asi uměla falšovat fotky?“
„Mami, to není skutečný. Přestaň to posílat.“
„Jak to víš?“
Vždycky jsou tak pobouřený. „Jak víš, že to není opravdový?
Jak to můžeš vědět?“
Na tom písmu něco nehraje, rozlišení tý fotky je rozmazaný
a to osvětlení pro tu fotku nedává smysl!
A to není standardní rozměr článku.
Tohle ti nemůžu předat, je to jako Mžik od Malcolma Gladwella!
Viděl jsem na netu tolik věcí, můj mozek to filtruje.
Tyhle dovednosti nikdy mít nebudeš. Nepřibližuj se k internetu!
Tenhle svět už není pro tebe! Přestaň dělat rozhodnutí!
Ale respektujte starý lidi.
To je konfuciánská hodnota.
Kdybyste občas dali mámě peníze, nenechala by se podvádět.
Jo, no… Zamyslete se nad korelací mezi těmi dvěma jevy.
Lidi se mě vždycky ptaj: „Proč nadáváš kvůli penězům na mámu?
Proč nenadáváš na tátu?“
Tak jo…
Ne, o tátovi nemluvím, protože… táta showbyznysu vůbec nerozuměl.
Vyrostli jsme v Malajsii.
Jeho rodina jsou v Malajsii sběrači kaučuku.
Moje tety a strejdové teď v Malajsii sbírají kaučuk.
Showbyznysu vůbec nerozumí.
Chytrý lidi, ale neznaj tenhle svět.
Můj táta byl první v rodině, kdo šel na vysokou školu.
Šel na Manchester College,
která se spojila s University of Southern New Hampshire.
Získal magisterský titul z ekonomie. Živil se sám. Chytrej chlap.
A byl dobrej imigrant.
Přišel do Ameriky, do New Hampshire, aby získal vzdělání,
a po promoci se vrátil do Malajsie.
Nikomu nevzal práci, odešel.
A táta měl vizi, viděl to, co já neviděl.
Věděl, že má nad sebou strop, kvůli tomu, jak myslí a mluví,
a vrátil se do Malajsie.
A to bylo dobře! Pro něj.
Pro něj to byla správná volba.
Stal se velmi úspěšným manažerem.
Na důchod odešel na farmu v Johor Bahru v Malajsii.
Miloval farmaření. Odešel na farmu. Tak moc ho měl rád,
ale showbyznysu nerozuměl,
takže vůbec nechápal nic, co dělám.
Třeba nechápal, co dělám v Godzilla vs. Kong.
Ptal se: „Proč neběžíš tam?“
„Tati, já nemám na starosti úpravu.
Jsem obchodník č. 3 z čínský čtvrti v Honolulu.
V tom epickým střetu titánů mezi obřím ještěrem a obří gorilou.
Jenom spojuju dvě scény, nemůžu ovlivnit, jak to dopadne.“
A proto jsem mu přestal vyprávěl o tom, co dělám.
Podle mě to nechápal a on už se neptal.
Ani jsem mu neřekl, že dělám The Daily Show.
Jako běžný rodič zjišťující vyznamenání svých dětí
to zjistil z místních novin.
Jednoho dne informovaly o tom, že mě najali do The Daily Show,
a on mi hned zavolal a říkal:
„Ronny, tebe vzali do The Everyday Show?“
A já na to: „Ne, to je The Daily Show.
Dělám tam už asi dva roky, tati.“
A on: „Aha, a co je to za show?“
A já: „Jenom taková běžná americká talk show.
V podstatě vynalezli moderní americkou satiru.“ A…
A táta na to: „Super. Ty to moderuješ?“
„Ne, jsem korespondent.“ A on na to: „Kdo je korespondent?“
A já: „Jo, pomáhám moderátorovi s komediálními segmenty.“
A on na to: „Aha.
Hej, Mei! Dělá jenom poskoka.“
Takže vůbec nerozuměl, co je v tomhle odvětví výhra nebo milník.
Tak jsem mu to přestal říkat a on se přestal ptát.
A to nebylo potřeba. Byli jsme v pohodě.
Mluvili jsme o jiných věcech.
Nehádali jsme se. Dobrý.
A v roce 2018 náhle zemřel. Zemřel na Štědrý večer.
Zemřel na farmě, bez varování, bez vysvětlení.
Prostě umřel. Odešel tak náhle, že jsme museli vyřídit jeho pozůstalost.
Jestli jste někdo byl v takový situaci,
kdy musíte vyřídit něčí pozůstalost,
znamená to, že odešli tak náhle,
že někdo jiný musel vyplnit jejich administrativní mezery.
Já, moje žena, moje sestra a švagr jsme jeli Johor Bahru
a snažili se zjistit jeho majetek.
Musel jsem se mu nabourat do notebooku,
jen abych zjistil, jaký banky používal.
Notebook byl na kuchyňským stole, kde ho nechal,
tak jsem ho otevřel a byl chráněný heslem.
Znám ho tak dobře, že si říkám:
„Jeho heslo budou narozeniny jeho oblíbenýho dítěte.“
Takže…
Naťukám tam sestřiny narozeniny a trefa.
Trefa. Byly to sestřiny narozeniny.
A to je správně, dělá v Austrálii anestezioložku.
Je mnohem serióznější než já, jako správnej člověk zachraňuje životy.
Přispívá společnosti, ne jako tenhle hajzl.
Co chvíli mám průser na netu kvůli něčemu, co jsem řekl před dvěma roky.
Takže v pohodě. Ona má být oblíbenkyně.
Takže otevřu jeho webovej prohlížeč,
podívám se na jeho historii
a celou dobu si říkám: „Prosím, nenech mě najít tátovo porno.
Prosím, nenech mě zjistit, jaký pozice měl táta rád.
I kdyby to byl jenom misionář, to nedám.
Budu ten notebook muset spálit.“
Když my Číňani něco spálíme, jde to k našim předkům,
a pak to uvidí můj děda a to já ne…
Tohle jim nechci udělat. Já budu v pohodě, ale oni zažijou trapas.
Takhle jsem ohleduplnej.
Otevřu prohlížeč, koukám na historii
a super, tati, žádný porno.
Slušnej chlap. Žádný porno. Na internet chodil jen dvakrát denně.
Jako hodinky. V šest ráno a šest večer. Farmáře nezapřeš.
A pokaždý, když šel na internet, navštívil jenom dvě stránky.
První stránka byl místní zpravodajskej web
a druhá stránka, na kterou chodil dvakrát denně, každý den,
byla moje stránka na twitteru.
Dvakrát denně si načítal moji stránku, jen aby viděl, co dělám.
A já postuju věci jako:
„Honolulu, Havaj, tenhle týden jsem vyprodal pět představení,
proč je tu tolik bezdomovců?“ Takový příspěvky.
A…
on si to přečetl a pak, předpokládám, si řekl: „Ronny je v pořádku.
Je na Havaji, vyprodal pár představení
a asi je tam hodně bezdomovců.“
A to byl jeho tichý způsob, jak se mnou držet krok.
Neřekl mi to,
já to netušil a nemluvili jsme o tom,
což je velmi hezký gesto.
Bohužel, pokud vím,
tohle je poslední tweet, který můj táta četl.
JESTLI JSTE BOOMER NA TWITTERU, UŽ TEĎ VÍM, ŽE JSTE ZASRANEJ ZOUFALEC.
Takže pokud vím,
z forenzního hlediska,
na základě časových značek z internetový historie,
je můj poslední tweet, který táta četl,
a dost možná i poslední věc, kterou kdy četl,
než umřel na svojí farmě,
tenhle můj post na twitteru:
„Jestli jste boomer na twitteru, už teď vím, že jste zasranej zoufalec.“
Tohle samozřejmě nebylo namířeno proti němu.
Já ani netušil, že má twitter.
Netušil jsem, že vůbec ví, co to twitter je.
Ale stojím si za tím.
A vím, že to je divnej způsob, jak zakončit show, ale…
Útěcha může být jeho telefon, když zemřel.
Tohle byla jeho tapeta i spořič obrazovky.
A já to nevěděl.
Na tý fotce jsem já se ženou na Havaji.
Mám na sobě dvě lei,
protože máma ho zahodila a já si ho vzal.
A já netušil, že má tohle jako spořič obrazovky a tapetu.
A…
Rád si představuju, že takhle mě viděl naposledy.
Takhle si mě pamatoval, když odešel.
A taky bych rád řekl svý sestře:
Vyhrál jsem!
Já jsem vyhrál!
To já!
Byli jste skvělý. Díky, že jste přišli, Honolulu.
VYPRODÁNO 7.-8. ZÁŘÍ 2024
TURNÉ LOVE TO HATE IT
Překlad titulků: Zuzana Stifterová