Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A FŐNÖK
Hölgyeim és uraim…
RONNY CHIENG HONOLULUBAN
…nagy tapsot kérek Ronny Chiengnek!
RONNY CHIENG: IMÁDOM UTÁLNI
Köszönöm.
Köszönöm, Hawaii!
Harmincnyolc leszek, így idén leszívjuk a nejem petesejtjeit.
Leszívjuk őket, hogy embriók lehessenek belőlük,
amiket aztán lefagyasztunk,
hogy még ne kelljen babát vállalnunk, mert a babák akkor születnek,
amikor feladtad a reményeidet és álmaidat.
Én még próbálkozom!
Ránézek a velem egykorú barátaimra, akik szülők, és mind tök szarul néznek ki.
Eljutottunk addig, hogy nem tölthetem fel a képeinket a profilomra,
mert túlságosan elrontaná az Instagramom esztétikáját.
A kibaszottul meggyötört képükkel.
Lógó, ráncos fejek, szarkalábas szemek.
Egyre kevesebb a hajuk.
A kókadozó, őszülő hajuk csomókban hullik.
A gyerekeik miatt.
Egy szingapúri gimis osztálytársam egyszer eljött egy előadásomra,
ami után találkoztunk, és hozott magával még valakit.
Mondom: „Ő az anyukád?
Köszönöm szépen, hogy anyádat is elhoztad.”
És az a harmadik személy szintén velünk járt gimibe.
Ennyire kurva rondákká váltak
ezek az emberek
a gyerekeik miatt.
Felismerhetetlenek.
Én pénzzel és tudománnyal igyekszem ezt késleltetni.
És az első lépés a petesejtek leszívásához:
Két héten át napi kétszer injekcióznom kell a nejemet.
Injekciót kell neki beadnom.
Én adok be a nejemnek napi két injekciót két héten keresztül.
Nulla orvosi képzéssel.
Nem kaptam se orvosi képzést, se semmit.
A kormány mégis engedi.
Az orvos kért meg erre.
Azt mondja: „Volt már a kezében tű?
Nem? Jól van, fogja,
és megszúrja a felesége testének a kellős közepét,
mint Nicolas Cage A sziklában.
Naponta kétszer két hétig ad be neki postán érkező vegyszereket.
Rejtélyes vegyszereket, melyeket jelöletlen barna dobozokban kap.
Bízzon bennünk! Ez így helyes,
hogy injekciózza az embert, akit a legjobban szeret.”
Internetes vegyi anyag, ami… Por alapú!
Nekem kell folyadékot csinálnom belőle. Vágjátok?
Igazi droglabor a konyhám. Én keverem…
Ez a… Folyik rólam a víz,
mert félek, hogy elcseszem a mennyiségeket, és megölöm a nejem
az erős gyógyszerekkel,
amiket teljesen fel kell oldani desztillált vízben, aztán…
A légbuborékok milliméterekkel elbasszák a mennyiségeket.
Aztán felszívod a fecskendőbe.
Pozitív hozzáállással megpöckölöd a tűt, mintha tudnád, mit csinálsz.
Nem tudom, mit csinálok!
Orvosos sorozatokban láttam ilyet.
Azt sem tudom, milyen szögben szúrjam bele.
Olyan fájdalmasnak tűnik, ahogy belemegy!
Nagyon szeretem a nejemet, nem bírom azt nézni, hogy bármi fáj neki.
Nézni sem bírnám, ahogy a tű belészúródik. Így kellett beadnom neki az injekciót.
El kellett takarnom a szemem, és így visszakézből…
próbálkoztam. Tiszta Kuroszava.
„Eltaláltalak épp középen?
Nem?
Jó, sétálj bele a tűbe!
Mindent én csináljak? Segíts egy kicsit!”
A doki azt mondta, ha mindent jól csinálok,
ha jók a mennyiségek, ha megfelelő időben kapja az injekciókat…
Átvizsgálják a testének ezen részét, mely a Chicago Bulls-logóra hajaz.
Tehát azt mondta:
„Ha mindent jól csinál,
eddigi ismereteink tükrében
15 petesejtre számíthatnak.”
Végül 26 petesejtünk lett.
Igen. Mindig…
Igen, mindig ez a késve érkező, kedvetlen reakció…
A nézőtéren a nők általában tapsikolnak.
A férfiak meg így csinálnak…
„Ez jónak számít?
A 26 sok petesejtet jelent?
Egy babához hány petesejt kell?
Négy kell egy babához?
Szóval a 26 petesejt hat és fél babát jelent, ha összenyomják…”
Fordítsuk ezt le a férfiaknak!
Huszonhat petesejt egy vaginából egy ciklus alatt. Ez világcsúcs lehetne.
A 26 petesejt olyan, mintha Magic Johnson
kb. mindig tripla-duplázott volna, és legyőzte volna az AIDS-et.
Érthető? Ilyen szintű az az orvosi csoda,
ami a nejem testének ezen részén történik,
a bika szarvánál, amelyik így felível.
Az orvos 26 petesejtet kapart ki
a feleségem hüvelyéből, mint valami lazacikrákat.
Kikotorta őket.
Kicsepegteted mindet, nigirit csinálsz belőle, és megeszed.
Így készül a baba.
Petesejtet szórsz a lazackaviárra, és megeszed.
Embriókat akarunk létrehozni.
A petesejtek csak az egyenlet egyik oldala.
Talán nem tudjátok, de a petesejt csak az embrió felét adja.
A nejem csodásan elvégezte a dolgát.
Aztán nekem kellett hozzátennem az embrióegyenlet második felét.
Ott ültem az orvos rendelőjében.
Mint valami ázott madárka.
Odalépett hozzám az orvos.
És történetesen doktornő volt, hát persze!
„Jó reggelt, Mr. Chieng! Mikor ejakulált utoljára?”
A nejem ott volt mellettem: „Ja, mikor ejakuláltál utoljára?
Mind tudni akarjuk.”
Ebben az egy helyzetben nem hazudhatunk, ha maszturbáltunk.
Amikor egy orvos egyenes kérdést fogalmaz meg.
És szaporodás céljából.
Egy cél lebegett ellőttünk, nem hazudhattam.
Gondoltam: „Elmondom az igazat.”
„Megnézem a naptáram!
Azt hiszem… Mikor is ejakuláltam utoljára?
Lássuk csak… Tegnap délután három körül.”
Erre a feleségem:
„Tegnap…
Egész nap veled voltam.”
Mondom: „Ja, de emlékszel, hogy kivitted a szemetet?”
Mert nekem is jó ám a statisztikám.
Még ha szorít is az idő.
És még ha jó is az ellenfél védelme.
De végig rád gondoltam.
Nagyon szexi volt, ahogy kivitted a csöpögő szemeteszsákot
tele halszósszal, vagy bármit is esznek a vietnámiak.
A nejem vietnámi. Gőzöm sincs, mi a szart eszik.
Nước mắmot.
Bementem a kórterembe, ahol a férfiak recskáznak.
Az az orvosi recskaterem.
Minden kórházban van egy orvosi recskaterem.
Oké? Nincs rajta jelölés, nincs jól kitáblázva.
Kisebb, mint amilyennek lennie kéne.
Rengeteg gyűrött pauszpapír van a segged alatt.
Ott ültem az orvosi recskateremben.
Egyedül.
Az ajtó előtt felnőtt férfiak várták, hogy végezzek,
hogy ők is használhassák az orvosi recskatermet,
mint valami közösségi irodát.
Ott voltam az orvosi recskateremben tök egyedül.
És…
Nem tudtam elmenni!
Ez van, bocsi!
Sajnálom, hogy nem vagyok perverz, aki kérésre recskázik a kórházban.
Sajnálom, hogy nem vagyok szexuális bűnöző,
aki csak úgy recskázik, miközben körülötte emberek halnak meg.
Sajnálom.
Sajnálom, hogy az, hogy valakit újraélesztenek
a szomszédos műtőben, miközben fájdalmasan haldoklik,
és a családok a váróban sírnak,
nem indított be.
Nem tudtam elmenni.
Hívom a segélyhívót…
„Itt arra kényszerítenek, hogy ejakuláljak
egy steril szobában.”
Behívtam az orvost: „Doktornő, nem tudok elmenni.
Ez van, nem tudok ejakulálni ilyen körülmények között.
Nincs meg a feeling.
Hadd menjek haza ejakulálni! Olyat lehet?”
Azt válaszolta: „Hazamehet, de amikor az ondó kilövell,
hamarabb lejár a szavatossága, mint a hawaii avokádónak.”
Úgy 45 perce van,
mielőtt exponenciálisan csökken a valószínűsége…
Mondom: „Jó.
Hazamegyek, ejakulálok, és 45 percen belül ideérek, semmi gond.”
Amint kinyitottam a bejárati ajtót, azonnal ejakuláltam.
Jó? Ez…
Értitek. Ez a hazai pálya előnye.
Tudom, mi hol van, tudom, mi van mögöttem.
Ránéztem a csöpögő szemeteszsákra.
Itt már pavlovi reflexről beszélhetünk.
Egy pohárba ejakuláltam.
A kórházban adták. Nem olyan pohárba, amit használok otthon.
Rajta a felirattal: „A világ legjobb apukája”.
Olyan vizeletgyűjtő pohárba, amiben drogtesztre viszik vizeletmintát.
Rá lehet zárni a kupakot. Ejakuláltam a pohárba.
Túlcsordult, egy kicsit ki kellett öntenem belőle.
Elsöprő mennyiség.
Tiszta Szellemirtók 2.
Teljesen megtöltöttem, aztán letöröltem a tetejét, és…
Jó erősen rázártam a kupakot. Szépen szorosan.
Aztán betettem a pólóm alá, a bőrömhöz ért, beszorítottam a hónom alá.
Szépen melegen tartottam. Az orvos azt mondta, így kell.
Úgy tűnik, hogy ahogy a Titanic,
úgy a testhő is életben tartja a szeretteinket.
Aztán lerohantam, és beugrottam egy New York-i taxiba:
„Kérem, vigyen a Langone kórházba. Gyorsan!”
Erre a sofőr: „Mi a fene van a kezével?
Jól van?”
Mondom: „Jól vagyok, a nejem a kórházban van. Ez a spermám.”
És a New York-i taxisok láttak már rosszabbat is.
Szóval a taxisofőr így szólt: „Ja, oké, király.
Köszönöm, hogy poharat használt.
Nem úgy, mint az előző két utasom.”
Gumi nélkül a JFK reptéren, vágjátok?
Aztán megérkeztünk a kórházba.
Kinyitottam a taxiajtót, és berohantam.
És mivel New Yorkban ez így megy, valaki a járdáról odakiabált:
„Hé, haver! Te szerepeltél a Shang-Chi és a tíz gyűrű legendájában?”
„Hogy… Ja, de mellékszereplő voltam a Marvel-filmben, nem főszereplő.”
Erre a fickó: „Lőhetünk egy közös képet?”
Erre én:
„Igen, persze.”
Ilyen pózban vagyok a képen.
Valakinek a neten van rólam és erről az idegenről egy ilyen képe.
Amin így csinálok.
Mint Napóleon.
Ha valaha szembejön veletek, tudjátok, hogy épp a spermámat fogom.
Nyugodtan jelöljétek meg.
A fickó hálálkodott: „Ezer köszönet, haver!”
Erre én: „Nagyon szívesen.” És jött a kézfogás.
Imádok rajongókkal találkozni.
Berohantam a kórházba, még a 45 percen belül.
Vége a negyedik negyednek. Nincs több idő.
Fogtam a spermám, és eldobtam.
Az orvos elkapta…
Mint Odell Beckham. Egy kézzel kapta el,
és ugyanazzal a mozdulattal, le se tette,
bezsákolta a nejem petesejtjei közé.
Átvette, aztán: „Bumm, shaka-laka!”
És a spermám a nejem petesejtjébe jutott,
és senki sem tudja, mi történik, amikor a sperma a petesejtbe kerül.
Nem tudni, ez egy rejtély.
Ez az univerzum rejtélye.
Nem tudni, mi történik, amikor a sperma bekerül a petesejtbe.
Mint a fekete lyuk eseményhorizontja.
Senki sem tudhatja, mi történik, amikor a sperma a petesejtbe jut.
Néha nem történik semmi.
Amikor a sperma a petesejtbe jut, néha bubble tea lesz belőle.
Senki sem tudja, honnan származik a bubble tea.
„Tápióka.”
A sperma bejut a petesejtbe, megrázod,
és elmész Vegasba, kidobod az asztalra…
És ha szerencséd van, ha jót dobsz, blasztociszta lesz belőle.
Így hívjuk a jövő embereit, blasztociszták. Embriók lesznek.
A doktornő fogja az összes embriót, és megnézi őket mikroszkóp alatt,
majd osztályozza őket.
Mint a kokaint.
Azt mondja majd: „Ezek itt kiváló minőségű embriók.
Ezek meg közepes minőségű embriók, szóval nem tudom.
És ezek? Ezek alacsonyabb minőségűek…
Na és ezek? Ezek gyenge minőségű embriók.
Ja, ezek egy nap megrohamozzák a Capitoliumot, úgyhogy…”
Azt nem akarjuk.
És aztán…
És aztán ki kell választanod a gyerekeidet megfigyelők jelentései, elemzések alapján.
Nem tudhatod. Csak kivetíted az adatokat.
Csak reméled, hogy nem dobsz ki a 12. körben egy Tom Bradyt,
aki minden nehézséget legyőz, és minden idők legjobbja lesz,
mert az ember szelleme nem mérhető.
Mind szeretjük azt hinni, hogy jó emberek vagyunk,
de mind a legjobb minőségű embriókat választjuk.
Ha van rá lehetőség, mindenki a legjobb minőségű embriót választja.
Akkor is, ha az illető közepes minőségű embrió volt.
Akkor is a legjobb minőségűt választaná. Azt gondolja: „Tudom, milyen ez.
Nem teszem ki a gyerekeimet a közepes minőségű emberi létnek.
Izzadt tenyérrel és isiásszal.
A kiváló minőségű kell. A lehető legjobb.
Adj egy esélyt a gyerekemnek!”
És így elgondolkoztam a jövőn, mert sosem akartam gyereket.
Nem hittem, hogy apa leszek.
Egész életemben csak egyetlen dolgot akartam. Ezt.
Stand-up-fellépéseket Amerika-szerte.
Nincs ennél jobb.
Nézzétek! Nincs ennél jobb!
Azért tapsoltok, mert tudjátok, ez jobb a gyerekvállalásnál.
Sokkal szórakoztatóbb és jövedelmezőbb.
A blasztociszták már készen állnak. Nyolc vár rám a felhőben.
Kiváló minőségű embriók esetében a beágyazódás esélye 33%.
Ettől tömeggyilkossá válok Alabamában.
Elgondolkoztam a jövőn. Miféle szülő leszek?
Olyan leszek, mint amilyenek a szüleim voltak,
vagy náluk jobb szülő leszek?
Érzelmileg támogatóbb leszek,
vagy mit tudom én, mit mondanak ma.
Ha belegondolok, épp olyan rossz szülő leszek, mint a szüleim.
Érzem. Érzem ezt legbelül.
Érzem magamban a kínait.
Érzem a magas elvárásokat és az alacsony toleranciát a kifogásokkal szemben.
Itt. Itt van. Olyan, mint egy alapértelmezett alkalmazás.
Nem tudod letörölni a számológépet. Nincs ott az „X”.
Hiába rázod, nincs ott az „X”.
Eltüntetheted a kezdőképernyőről, de be van ágyazva az operációs rendszerbe.
Az operációs rendszerben érzem a kínai énem.
Ha a blasztocisztám élne, ha bekerülne ebbe a valóságba,
és ő lenne a legcukibb blasztociszta:
„Egek, nézd ezt a blasztocisztát! Nézzétek, milyen gyönyörű blasztociszta!
Úgy szeretlek, blasztociszta!
Sokkal jobban, mint vártam.”
És a blasztocisztád visszaölel.
És megszólal: „Én is szeretlek, apuci.
Apuci!
Ha nagy leszek, stand-upos akarok lenni.
Mint te.”
Érzem, hogy előjön belőlem a kínai.
Leveszem a szemüvegem, mint Hitler a bunkerben.
„Stand-upos? Teljesen elment az eszed?
Az nem is igazi munka!
Szerinted mi sül ki ebből?
Bejárod Amerikát, és poénokat mondasz idegeneknek,
akik le se szarják a mentális egészséged?
És ha valahogy mégis felülkerekednél a nehézségeken,
és félprofi stand-upossá válnál,
szerinted lenne esélyed, hogy viccesebb legyél nálam?
Egyes helyeken arénákat töltök meg!
Láttad az IMDb-oldalamat?
Mindenhol ott vagyok! Tönkrebaszom a karriered!
Hátsógáncs!
Anyáddal egy vagyont költöttünk egy kiváló minőségű blasztocisztára,
hogy középkategóriás humorista legyen.
Egy előadásodat sem fogom megnézni.
Menj jogi egyetemre!”
Nekem ezt mondta az apám.
Szerintem nehéz a heteroszexuális férfiaknak 2024-ben
anélkül rákeresni az önfejlesztésre az interneten,
hogy öt héttel később megrohamozzák a Capitoliumot.
A férfiak önsegítő YouTube-algoritmusa nagyon nem kedves a mai heteró férfiakhoz.
Nem mondom, hogy ez a világ legnagyobb gondja.
Persze hogy nem.
De mégiscsak gond.
Mi, férfiak genetikailag hajlandóak vagyunk az önfejlesztésre.
Mindennap próbálunk jobb emberekké válni.
Nők! Akár hiszitek, akár nem.
Ha elérünk egy bizonyos kort. Értitek?
Általában előbb meghalunk.
Öngyilkosság vagy környezeti tényezők következtében.
BMX, étkezési szokások…
De ha egy férfi sokáig él,
eléri a kort, amikor hirtelen befelé fordul.
Külső forrásokból keres útmutatást.
Órákat nézeget.
Ahogy ebben a teremben minden férfi tette vagy tenni fogja.
Mind voltunk ezzel így. Mind megéltük.
Életünk egy bizonyos pontján mind belenéztünk a tükörbe,
és így szóltunk:
„Mekkora szarházi!
Kurvára utálom ezt a lúzert.
Nézd, micsoda lúzer!
Bassza meg ez a lúzert! Utálom.
Jobb emberré kell válnom.
Kezdjük ott, hogy fittebb leszek.
Teszek az egészségemért.
Logikusnak tűnik, hogy itt kezdjem el az utam.
Hadd vegyem kézbe, amit kézbe tudok venni!”
Tehát mit tesz a férfi? Felmegy a YouTube-ra.
Megnézi, hogy kell súlyt emelni.
Ugye? Megnyomja az Entert, rákattint az első videóra.
Valami fickó gömbsúlyzót lenget.
Megtanítja, hogyan feszítse meg a törzsét, nehogy eltörje a gerincét.
Aztán ezt csinálja két napig.
Jól érzi magát.
Ugye? És a harmadik napon
értesítés jön, hogy van egy új videó ugyanazon a YouTube-csatornán.
„Mi ez az új videó a gömbsúlyzó-lengető fickótól?
Vajon mit csinál az új videójában?”
A videón a gömbsúlyzó-lengető fickó új gömbsúlyzó-gyakorlatokat végez.
„A fűnyíró.”
Ezt csinálja. Aztán 30 másodperc múlva
hirtelen megáll.
Nagyon szomorúnak tűnik.
Leteszi a gömbsúlyzót.
Egyenesen a kamerába néz.
És megszólal:
„Hé, srácok! Beszéljünk komolyan! Rendben?
A gömbsúlyzó szuper dolog, de tudnotok kell,
hogy nincs egészséges test egészséges elme nélkül.”
A férfiak, akik nézik, helyeselnek:
„Ja.
Ez logikus.
Ez jólesik. Idebent.
Mesélj még, gömbsúlyzó-lengető fickó!
Mit tanácsolsz még az életem minden területén?
A kapcsolataimat és pénzügyi befektetéseimet is beleértve.
Kérlek, adj útmutatást, gömbsúlyzó-lengető fickó!”
Mit csinál a férfi? Megnézi a következő videóját.
Aztán a következőt.
Majd jön a YouTube algoritmusa egy javasolt videóval.
Aztán egy másikkal, és egy héttel később
Jordan Peterson azt mondja, hogy a nők sminkkel irányítják a férfiakat.
Öt héttel később a férfi megrohamozza a Capitoliumot bölénynek öltözve.
Ez egyébként nagyon is reális eseménysor.
Még csak az idővonal sem túlzó.
Itt minden férfi elvesztett már egy barátot az algoritmus miatt.
Mind ismerünk olyat, akinek elment az esze
a férfi önsegítő Andrew Tate-féle férfiasságot hirdető
YouTube önsegítő algoritmus miatt.
Ha nem ismersz ilyet,
akkor neked ment el az eszed.
Jelenleg seggfejek között élsz,
mert az igaz barátok megmondják, ha elmegy az eszed.
Nagyon tragikus.
Ezek a férfiak igyekeznek jobbakká válni,
és útmutatást kérnek.
De ez a YouTube-algoritmus
csak azt éri el, hogy önmaguk legrosszabb verziójává váljanak.
Ez tragédia.
Mint sokan mások,
csak súlyokat akartak emelgetni.
Nem akartak zendülést szítani.
Azt sem tudták, mi az.
Csak ezt akarták csinálni.
Csak ezt.
Nem tudták, milyen szöget kell bezárnia az alkarnak a törzzsel.
„Most 90 fok vagy 45 fok, vagy az valami más gyakorlat?
Vagy ez ugyanaz…?”
Egyszer rákerestek, és öt héttel később
rászartak Nancy Pelosi asztalára.
És az amerikai marsallok elveszik a fizetésük egy részét.
Egy rossz mozdulat, és mindennek vége.
Nem azt mondom, hogy férfiként ne vállaljunk felelősséget a tetteinkért.
Csak azt, hogy a YouTube-algoritmus
nagyon vonzó a heteró pasik számára.
Olyan szinten beszippantja őket, hogy talán azt a nők nem is értik.
Kihasználja a férfi útmutatást kívánó szükségletét.
Nagyon nehéz ellenállni neki. Beszippant.
Ezért akar MMA-zni Mark Zuckerberg Elon Musk ellen.
A fickó a saját algoritmusa áldozatává vált.
Értitek? Mark Zuckerberg csak egy kibaszott kocka volt.
Húsz éve csak az adatainkat lesi.
Recska mindennap, adatnézegetés, recska.
A pénz meg csak gyűlik. Dollármilliárdok.
Adatok. Recska.
Pénz, recska, adatok. Húsz éven át ez ismétlődött.
És talán két évtized és jó sok adatnézegetés után így szólt:
„A francba! Bedőltem neki. Most le kell MMA-znom Elon Muskot.”
Kiverte magának, és a saját arcába élvezett.
Mintha nem tudná irányítani.
Zuckerberg egy milliárdos, akinek minden anyagi szükséglete ki van elégítve.
Ő találta ki ezt a szart, mégis bedőlt neki.
Miféle reményekkel kecsegtet ez egy átlag amerikai férfi számára?
Tántorog az utcán, tacós helyet keres a telefonján.
Beleszippantja a telefonja, esélye sincs.
Annak a seggfejnek esélye sincs.
Mert ebben a teremben még a jófiúkat is…
egy hajszál választ minket el attól,
hogy szar alakok legyünk.
A jófiút a szar alaktól egy hajszál választja el.
El kell mondanom.
Ha megvannak az eszközeid, mindennap küzdesz, hogy a határon maradj.
És tudod, mit? Egy Instagram-poszt bármerre elmozdíthat.
Az a poszttól függ.
Lehetnek cuki állatok vagy cicik.
Az határozza meg a következő hat órában az integritásunk.
Azt hiszem, társadalomként
ügyesebben kéne azonosítani dolgokat,
mondjuk, hogy amikor valakivel nem értünk egyet, ki az,
aki őszintén próbál jóhiszemű beszélgetést lebonyolítani,
hogy jobban megértsük egymást, és aki az, aki csak süketel.
Túl sok időt pazarolunk azokra, akik csak süketelnek,
és nem szánunk elég időt azokra, akik őszintén
próbálnak összetett beszélgetéseket folytatni nehéz témákról.
Vegyünk például
most engem!
Csak süketelek.
Ez egyoldalú süketelés.
Nem érdekel a véleményetek. Ne írjátok meg! Nem érdekel.
Ti fizettetek, hogy hallgassatok engem. Én nem fizettem.
A szabadpiaci kapitalizmus meghatározta az irányát
ennek a hülye süketelésnek.
Ha nem tetszik, Adam Smith-et okoljátok!
De ha olyasvalakivel beszélgetnék, akivel nem értek egyet,
jóhiszeműen,
valószínűleg azzal kezdeném, hogy miben értünk egyet.
Logikus így kezdeni egy nehéz beszélgetést.
Ott van a MAGA. A „Tegyük újra naggyá Amerikát”!
Részben igazuk van. Amerikának most nem áll jól a szénája.
A gyerekek matekeredményei romlottak.
A természettudományok terén is rontottak.
Ha nemzetközi mércékkel mérjük, az egészségügyi rendszer sem áll jól.
A vagyoni különbségek exponenciálisan növekednek.
Volt egy burkolt ígéret egy amerikai generáció számára:
Ha megtesz bizonyos dolgokat:
keményen dolgozik, egyetemre jár, jó ember,
annak meglesz az eredménye.
És ezek az eredmények a legtöbbek számára nem valósultak meg,
mert a babyboomerek döntéshozó pozíciókba kerültek,
csökkentették a tőkejövedelem-adót,
így a nettó vagyonuk lényegében évről évre gyarapszik.
A második világháború után az USA
a feldolgozóiparról a nemzetbiztonságra helyezte a hangsúlyt úgy,
hogy az amerikai dollárt tették meg nemzetközi kereskedelmi valutának,
így Amerika gazdasági szankciókat szabhatott ki más országokra
egy amerikai pénzügyi bankrendszeren keresztül.
Ez viszont az egekbe növelte az amerikai dollár értékét,
ami lehetetlenné tette, hogy bármit gyártsunk Amerikában.
Bár az akkori logika szerint úgy volt,
az amerikaiak tömeges önfejlesztésbe kezdenek,
kerülve a kis presztízsű gyártási szektort,
de mindenki ostoba volt, hogy az iskolában maradjon,
így a belföldi gyártást lecseréltük Ázsiára és más országokra
a munkásosztálybeli családok kárára.
De ha nem olvasunk eleget…
akkor elküldjük Bident a francba.
Vagyis érted a lényeget,
de nincs meg a szókincsed, hogy leírd a valóságod,
mert nem olvastál eleget. Nem elég a hashtaget olvasni.
Egy egész könyv van a szó mögött, csak tovább kell olvasni.
Haladhatsz a saját tempódban, de be kell fejezned a kötelező olvasmányt.
Ahhoz, hogy beszélgethessünk, egy szinten kell lennünk.
Jóban vagyok a MAGA-mozgalom tagjaival.
Néhányan jó barátaim.
Igen.
Ott van a hawaii MAGA.
Mind közül a legbarátságosabbak.
Aloha MAGA.
Épp Hawaiin vannak, Újra Nagyszerűvé teszik az Alohát.
Összebarátkoztam velük,
mert egy sorozat két évadát forgattam Hawaiin.
A Dr. Doogie-t, Disney+.
A MAGA Hawaii befogadott az otthonába.
„Ronny, kérlek, gyere át! Grillezés lesz.
Ismerd meg a családunkat, az ohanát!
Örülnénk, ha eljönnél.”
Nagyon kedves. Elmentem, olyan barátságosak!
„Kösz, hogy eljöttél. Egyél, amit akarsz!
Van kalua sertés, loco moco és hot dog.
Hé! Tessék! Fogd meg a fegyverem!
Fogd meg, vedd el!”
Mindig azt mondom, hogy nem akarok fegyvereket fogdosni.
„Nem tudom, honnan vannak, hogy hova kerülnek.”
Nincs időm vallomástételre.
Adj egy kis loco mocót!”
A MAGA-s barátaim nagyon szenvedélyesek.
És tisztelem a szenvedélyüket bizonyos mértékig.
Azt mondják, imádják Amerikát, és meg is halnának az országért.
Elhiszem, hogy szeretik Amerikát,
és hogy meg is halnának érte, és ez csodálatra méltó.
Ember, képes vagy meghalni a hazádért.
Miért nem akarsz inkább matekot tanulni?
Szinén a hazádért.
Tedd meg mindkettőt a hazádért!
Tudom, hogy meg akarsz halni a hazádért, de jelenleg több az ázsiai mérnök.
Nem kell annyi halott a hazáért.
Többeknek kéne megcsinálniuk a házijukat. Írd meg a hazádért!
Ülj le, mutasd meg a világnak…
Így jobban megmutatod a hazafiasságod.
Ha a halálvágyba fektetett energiát a házi feladatba fekteted,
iskolaelső leszel, baszki, én mondom.
Egyszerűen…
A határ a csillagos ég.
Sok problémát megoldasz, sok munkahelyet teremtesz,
növeled a GDP-t.
Csináld meg a házit a hazádért!
„Inkább meghalok!”
Azt gondoltam. Talán…
Sejtettem.
Meghalni könnyű, a matek nehéz.
A másodfokú egyenletek öngyilkosságba kergetnek.
A MEGA-s barátaimmal próbálunk nem beszélni a politikáról
kölcsönös tiszteletből. Óhatatlanul előkerül.
Van, amiben tévedek, van, amiben igazuk van,
de néha annyira nyakatekert az üzenetük!
Nem értem, hogy valójában mi is a fő problémájuk,
mert annyira kaotikusan kommunikálják.
Néha felróják: „Ronny, Kína okozta a koronavírust,
de a covid nem is létezik.”
Akkor minden oké? Ez azt jelenti?
Most nem tudom, mit gondoljak.
Mert egyből egy, az nulla. Nem tudom, mit mondjak.
A matematikai analógia fogalmakra is ráhúzható. Az „X” bármi lehet.
És miért kiabálsz velem Kína miatt? Mindig ezt csinálod.
„Kína ezt csinálja, készített egy kamerás meteorológiai léggömböt.
Kínának van egy mesterséges szigete a Csendes-óceánon,
mely repülőgép-hordozó bázis.
Kínáé a TikTok. Miért?”
Nem tudom.
Nem vagyok kínai.
Én maláj vagyok.
Malajziából jöttem, nem Kínából.
Harmadik generációs kínai malajziai vagyok.
Malajzia.
Tudod, ki az a Michelle Yeoh? Oscar-díjas. Ő maláj.
Igen, Malajzia.
Sama-sama. Saya anak Malajzia. Malajzia.
Malajzia, nem Kína. Malajzia.
Mi vesztettük el a gépet.
Megvan?
Erre emlékeztek?
Láttátok a dokumentumfilmet a Netflixen? A különkiadásom után javasolják.
Láttátok? Mi voltunk.
Mi voltunk. Elveszítettük a gépet.
Nem az emberi jogok mit tudom én… Mit tudom én… TikTok…
Azt se tudom, mi az. Mi vagyunk a…
„Hol van? Hol a faszban van?” Ezek vagyunk mi.
A MAGA-s barátaim mind utálják az adókat.
Ez egy univerzális pártplatform.
Sokféle MAGA van. Van lightosabb, van keményebb…
Jó, igazságtalan így csoportosítani őket,
de a párt egyik alapelve: „Szeresd Amerikát, a picsába az adóval!”
És értem ezt.
Én is utálom az amerikai adózást most, hogy magasabb százalékot fizetek.
Ebben a MAGA-val vagyok. A picsába az adóval!
Ja, a picsába vele!
Jó érzés kimondani.
A szavak hatalmat adnak. A picsába az amerikai adóval!
Tetszik, ha kimondom?
Amikor ez a külföldi mondja ki? A picsába az adóval! Tetszik?
Tetszik így, akcentussal? A picsába az adóval! Tetszik?
Nem érzitek az ellentmondást?
„Imádom Amerikát! A picsába az amerikai adóval!”
Tegyük félre egy kicsit a politikát, ha lehet egyáltalán olyat.
Egy pillanatra tekintsük át a koncepciót egy légüres térben!
Csak egy tanulmányi gyakorlat, oké?
Ha szeretsz valamit,
pénzt szánsz rá.
Igaz? Elsősorban így mutatjuk ki a szeretetünket
személyek, szervezetek, Kickstarter-ötletek,
sportcsapatok iránt… „Ja, pénzt adunk nekik.”
Tehát amikor azt hirdetjük, hogy szeretjük Amerikát,
de a picsába az adóval, mit mondunk?
Úgy szereted Amerikát, hogy azt akarod, hogy szegény legyen?
Legyen szegény az országod? Kolduljon az utcán?
Utcai koldus. A hazád kolduljon az utcán?
Szeretem az anyámat.
Néha adok neki pénzt.
- Adj néha pénzt anyádnak! - Igen!
Nézzétek, milyen idegen ez a koncepció a fehéreknek!
Csak…
csend honol.
Adj néha pénzt anyukádnak! „Minek?”
Mert ő az anyukád.
És szereted, ugye?
Ő viszontszeret, így időnként kimutathatod a szereteted.
A születésedkor szanaszét szakadt, adj neki pénzt!
Akár önkényesen is. Én… Anyád biztosan értékelné.
Mindegy, hogy mennyire valósította meg önmagát,
biztos hasznát venné a pénznek.
Hozd helyre a kocsibejárót, költs a házára, vagy valami!
Néha az amerikaiak úgy bánnak a hazájukkal, ahogy a szüleikkel.
Igen.
„Szeretem az anyámat. Meghalnék érte.
De bassza meg! Ő hozta meg a döntéseit!”
Szeretek Amerikában élni.
Szeretek itt lenni. Ezt választottam lakhelyül.
Szeretek itt lenni, mert ez az ország
mindenek fölé helyezi a showbizniszt.
És én a showbizniszben dolgozom.
Természetesen itt űzöm a szakmám.
Amerikában dolgozom. A picsába Amerikával, az elnökkel, az amerikai adóval!
Csak a pénz, csak a pénz jöjjön…
„A picsába az elnökkel!
Túl öreg. A picsába vele!” Jön a pénz.
Csak jön a pénz.
Dől a lé.
Ha ezt teszem Malajziában, ezeket a szavakat használom, így öltözködöm,
ugyanilyen a frizurám, ugyanebbe az irányba nézek, börtönbe kerülök.
Az arbitrázs értéke felfoghatatlan.
Ugyanaz a termék máshol… Nyilván itt fogom csinálni.
Mi a fenéért csinálnám máshol? Itt a legjobb.
Az emberek néha elfelejtik, hogy első generációs bevándorló vagyok.
Vannak második vagy későbbi generációs barátaim,
akiknek a szüleik bevándorlók voltak.
Annyira tiszteletlenül beszélnek a szüleikről!
És elfelejtik, hogy én is bevándorló vagyok.
Azt mondják: „Ismered a szüleimet. Bevándorlók.
Ismered a bevándorlókat. Sóherek.”
Vagy: „Ne gyere át, itt lesz a családom a hétvégén.
A szüleim bevándorlók. Ismered a bevándorlókat.
Sóherek.”
Hadd védjem meg a bevándorlókat!
Elég a hülyeségből!
Az én anyám Szingapúrban él.
Ő nem bevándorló.
Mégis nagyon sóher.
Érthető? A sóherség nem a bevándorlók jellemzője.
Ez genetikai sajátosság.
A sóherek sóherek.
Nem a sóher dönti el, hogy sóher-e. Nem választás kérdése.
A kínai babyboomerek sóherek, mert nem tudnak szórakozni.
Már vagy 50 éve nem szórakoztak.
Elfelejtették, milyen szórakozni.
Az összes ma élő ázsiai közül az ázsiai mókahierarchiában
a kínai babyboomerek a legkevésbé bulisak.
Én mondhatom ezt, mert kínai vagyok, de ti nem!
Ez a mi rasszista szavunk. Ti nem mondhatjátok, csak én.
A legkevésbé… Ki ne mondd! A legkevésbé bulis ázsiaiak a kínai babyboomerek.
Az ázsiaiak közül a legbulisabbak a koreaiak.
Nagy tapsot a nekik!
Nagy tapsot a koreaiaknak!
Emeljétek meg a kalapotokat a címüket folyton megvédő bajnokok előtt!
Elképesztő, hogy tudnak szórakozni, és ott van a popkultúrájuk…
Ott van Blackpink. A koreai zene… Ott van BTS.
BTS most a seregben szolgál, Kim Dzsongun ellen harcol.
Vágjátok? A BTS épp a demilitarizált övezetben ropja…
Megállíthatatlan, nagyon szórakoztató!
Országokat és diktatúrákat rombol le.
Az Oscar-díjas Élősködők című film is koreai.
Ott van az Előző életek, A szerelem siklóernyőn érkezik.
Ezek dominálnak a fehérek Netflix-kezdőlapján.
Nem hittem, hogy eljön a nap,
hogy a fehérek oldala tele lesz koreai drámákkal. Zabálják őket.
Megállás nélkül. Ott van a Nyerd meg az életed.
A koreaiak jobban élvezik, hogy meghalnak a sorozatban,
mint a kínaiak a vígjátékokban.
A kínaiak a vígjátékokban a mobiljukat bámulják.
„Nézzek fel?
Megjött? Jó, hat perces felvétel.”
Vakuzunk.
Így élem meg a pillanatot kínaiként.
A koreaiak a legbulisabbak.
A filippínók is tudnak bulizni.
Igen, imádnak szórakozni.
A vietnámiak tudnak szórakozni. A kambodzsaiak szintén.
A hmongok is bulisak, de még a japánok is.
Bár visszafogottan.
Kívülről közömbösnek látszanak.
Belül csak az anime megy.
Semmi sem olvasható le az arcukról, de belül a Sailor Moon nyitó dala szól.
Miközben illedelmesen köszönnek.
A japánok olyan bulisak, hogy néha egyenesen visszamennek dolgozni.
„Át sem öltözöl, csak visszamész az irodába? Jó.”
Mindenki tudja, hogy a kínai babyboomerek a legkevésbé bulisak.
Ez azért van, mert az életük fő célja,
hogy ne verjék át őket.
Ez egy elsődleges utasítás, ami az egész döntési folyamatot irányítja.
Robotzsaru, elsődleges utasítás: „Ne verjenek át!
Ne tartóztasd le az OCP vezetőjét! Ne verjenek át!”
A kínai babyboomerek számára nincs értékígéret.
Csak árérzékenység.
Vagyis minden kiadás átverés.
„Ha a pénz kikerül a kezem közül,
akkor engem átvertek!”
Folyamatosan feszültek, ha kimozdulnak, mindenben átverést keresnek.
Nem tudnak lazítani. „Jön az átverés!”
Itt minimum két italt kell fogyasztani. Parkolófiú, borravaló… Feszültség.
Eközben a koreaiak a háttérben buliznak.
A filippínók is táncolnak… A kínai babyboomerek feszültek.
Minél jobban eltávolodnak az otthonuktól, ahogy nő a távolság,
tudják, hogy annál drágább minden, és a…
A kiadások egyre nőnek, így egyre jobban befeszülnek.
Addig távolodnak, amíg egyszer csak felveszik a „C” testtartást.
„C” mint Chinese, azaz kínai.
Te meg csak lökdösöd: „Menj, érezd jól magad!”
Nem akarnak szórakozni.
Anyám egyszer meglátogatott New Yorkban. Az egyetlen fia New Yorkba ment.
New York olyan város, ahol amint kinyitod a bejárati ajtót,
máris fizettél 1,50 dollárt.
A kilincs olyan, mint az Apple Pay, 1,50 dollár, csak…
Felrepül az univerzumba.
Anyám bejött, és közeledett az ajtómhoz.
A lakás végében gubbasztott:
„Jól van, ma nem kell elhagynom a lakást.”
Anyám nem is az Ázsia-ellenességtől, hanem az inflációtól fél.
Nem hiszi el az árakat.
Ha megyünk a Central Parkba: „Menjünk, az ingyen van.
Nézd, milyen gyönyörű! New York ősszel. Nézd!”
„Miért öt dollár a hot dog?”
Mondom: „Az az ár rendben van, senki sem akar átverni.
Teljesen reális az az ár egy hot dogért.
Ötven éve ki sem mozdultál. Az az ár teljesen rendben van.
Ennyibe kerülnek a dolgok,
miután a babyboom tönkretette a globális pénzügyi gazdaságot 2010-ben
másodlagos jelzáloghitelek hajszolásával.”
Te vered át saját magadat, igen.
Van az a mém. DJ Khaled.
Anyám meglátogatott Hawaiin is. Először járt itt.
És ha ismered Hawaiit és a helyieket,
itt a világon a legritkább az átverés.
Nem létezik a hawaiinál nagylelkűbb közösség.
A Hawaii-szigeteken sokkal többet kapsz, mint amennyit adsz.
Miután anyámnak leszállt a gépe, és a hotelba ért,
üdvözölték: „Aloha! Üdvözöljük Hawaiin!”
Virágkoszorút akasztottak a nyakába, anyám meg így csinált.
„Én ezt ki nem fizetem.”
Erre én: „Ne csináld, anya!
Nem akarnak átverni, hogy rád sózzanak valamit.
Üdvözölni akarnak a hazájukban.
Nem akarják rád sózni, csak mert hozzáértél.
Ez nem Thaiföld. Csak vedd…
Vedd fel a koszorút, leégetsz a hawaiiak előtt!”
Mahalo.
Kínai babyboomerek úgy félnek, hogy a való életben átverik őket,
hogy őket verik át először a neten.
Akik félelemben élnek, azok rendkívül hiszékenyek.
A babyboomereknek nincsenek antitestjeik az internet ellen.
Fogalmuk sincs semmiről.
A babyboomerek olyanok a neten,
mint a konyhában egyedül járkáló babák,
akik csak sütit keresek a konyhapulton. Így…
Vakon tapogatóznak a kezükkel a konyhapulton.
Levernek késeket. Konyhakések záporoznak egyenesen a szemgolyójuk felé.
A koponyájuk puha része felé.
Bemennek a konyhába, kinyitják a sütőt, bekapcsolják.
Bedugják a fejüket.
„Vannak itt képek az unokáimról?
Biztonságos erre a linkre kattintani?”
Bedőlnek minden alapvető netes átverésnek.
A babyboomerek úgy botlanak bele az internetes csalásokba,
ahogy a pandák gurulnak le a dombról.
Dzsúdzsucu-mozdulatokkal vetik bele magukat a családokba.
„Oké, átverés, mit akarsz? Húsz ajándékkártya?
Ja, tök legálisnak tűnik így fizetni a mobilos vírusirtómért.
Hé, nézzétek ezt a linket!
»Az orvosod nem akarja, hogy tudj erről a trükkről.«
Oké, rákattintok.
Tudtam! Tudtam, hogy az orvosom átver!
Nem akarta, hogy tudjak erről a trükkről!
Azonnal érvénytelenítem az orvosi diplomáját egy kattintással!
Ez nem átverés. Az orvosom vert át. Mindjárt…”
Vannak ezek a barmok a neten,
akik egy átkozott jelszóra sem emlékeznek,
de valamiért minden téves információt képesek jól elterjeszteni.
Mint egy orosz kiberhadsereg,
terjesztik a téves információt világszerte
whatsappos családi csoportokban.
Mindenhol. „Emberek! Nézzétek ezt a cikket! Ez igaz?
Nézzétek! Ez igaz?” Így ellenőrzik, igaz-e a hír! Terjesztik.
„Nézzétek! Ez igaz…? Mondjátok el a véleményeteket!”
„Nem azt mondom, hogy ha a hajszárítót a szádba veszed, az megöli a covidot.
Oké? De mi van? Már kérdezni sem szabad?”
„Nézd meg ezt a cikket a cnn-n-n-n.ru oldalon!
Küldd el gyorsan a nagybátyádnak és a…
Küldd el az egész családfádnak! Lássa mindenki!”
Volt valaha ennél hülyébb generáció,
akik fogékonyabbak az álhírekre, mint a hülye babyboomerek,
akik mindent elhisznek, amit a neten látnak?
Értem a gondolatmenetet, hogy minden emberi generáció
természetes módon egy kicsit okosabb lesz az előzőnél
az exponenciális technológiai fejlődés miatt.
De ez az emberiség történetének legnagyobb szakadéka, ez tuti!
Az információs aszimmetria teljesen kikerült az irányításunk alól.
Most van olyan ember Honoluluban,
aki Tesla Cybertruckot vezet, miközben e-cigizik,
és a mobilja MI-je kriptovalutával kereskedik.
Míg a babyboomerek az egér jobb gombját sem ismerik.
Nem tudnak a jobb gombbal kattintani.
„Csak egy gomb van! Hogy kattintsak a jobb gombbal?”
Ijesztő. Már nem tudják, mi a valóság.
„Ronny, nézd, ezen a képen a nagylábú vásárol.
A nagylábú létezik!
Nézd, itt van róla egy kép, kombuchát vesz a boltban.
Miféle technológia tudna képeket hamisítani?”
Mondom: „Anya, az egy kamukép. Ne küldözgesd! Kamu.”
„Honnan tudod?”
Mindig felháborodnak. „Honnan tudod,
hogy kamu? Honnan tudtad?”
Mert fura a betűtípus, a képnek pedig rossz a felbontása,
és a fény sem illik a képhez!
És ez nem szabványos méret egy cikkhez.
Nem tudom átadni ezt a tudást. Erre rá kell érezni!
Annyi szart láttam már a neten, hogy az agyam azonnal kiszűri.
Te ezt sosem sajátítod el! Tartsd magad távol az internettől!
Ez a világ már nem neked való! Ne hozz döntéseket!”
De tiszteld az idősebbeket!
Ez egy konfuciánus érték.
Talán ha adnál pénzt anyádnak, nem vernék át annyiszor.
Igen…
Gondolj a két jelenség közti összefüggésre!
Mindig megkérdezik tőlem: "Miért kritizálod az anyádat pénzért?
Miért nem az apád van célkeresztben?”
Rendben…
Nem, nem beszélek az apámról, mert semmi köze a showbizniszhez.
Malajziában nőttünk fel.
A családja kaucsukfa-csapolással foglalkozik Malajziában.
A nagynénéim és nagybátyáim még mindig ezt csinálják Malajziában.
Semmi közük a showbizniszhez.
Okos emberek, de nem ismerik ezt a világot.
Az apám a családjában elsőként tanult egyetemen.
A Manchester College-be járt, ami összeolvadt
a University of Southern New Hempshire-rel.
Ott szerezte meg a közgazdasági diplomáját. Nagyon okos fickó.
És jó bevándorló volt.
Eljött Amerikába, New Hampshire-be, hogy tanuljon,
és amikor végzett, hazament.
Nem vette el senki munkáját, elment.
És apám látta azt, amit én nem láttam.
Látta a saját határait a gondolkodás- és beszédmódja miatt,
és visszament Malajziába.
És neki ez így volt jó.
Visszament. Számára ez jó döntés volt.
Nagyon sikeres cégvezetővé vált.
Nyugdíjasként egy farmra ment a malajziai Johor Bahruban.
Annyira szeretett gazdálkodni, hogy egy farmra vonult el nyugdíjas éveiben.
De a showbizniszhez nem ért.
Nem értené azt, amit csinálok.
Azt sem értené, mit művelek a Godzilla Kong ellenben.
Megkérdezné, miért nem a másik irányba menekülök.
„Apa, nem én szerkesztem a videót.
Csak Honolulu kínai negyedének harmadik számú boltosa vagyok.
Ez a titánok, egy gigantikus gyík és egy óriási gorilla nagy összecsapása.
Csak jeleneteket kötök össze. Nem én mondom meg, mi hogy alakuljon.”
Ezért nem meséltem már a munkámról.
Éreztem, hogy nem érti, és nem kérdezett többet.
Nem mondtam el neki, hogy felvettek a The Daily Show-ba.
Úgy tudta meg, ahogy minden szülő, ha elér valamit a gyermeke.
Egy helyi újságból.
Egy nap a helyi újság megírta, hogy felvettek a The Daily Show-ba,
és azonnal felhívott. Azt mondta:
„Úgy hallottam, felvettek a The Eveyday Show-ba.”
Erre én: „Ja, nem, a The Daily Show-ba. De már két éve, apa.”
Azt mondja: „Mi az a The Daily Show?”
Mondom: „Egy késő esti amerikai talkshow.
Amolyan modern amerikai szatíra.”
És…
Erre az apám: „Szuper. Te vagy a műsorvezető?”
Mondom: „Nem, beszélgetőtárs vagyok.” Erre megkérdezte, mi az.
„Segítek a műsorvezetőnek humoros megszólalásokkal.”
Erre apám: „Ja, értem.
Hé, Mei! Ő csak egy segéd.”
Szóval nem tudta, hogy ez jó eredmény vagy mérföldkő az iparágban.
Így nem meséltem neki többet, ő meg nem kérdezett.
És nem is volt rá szükség. Így volt jó.
Beszéltünk másról, nem a munkáról.
Nem veszekedtünk. Minden rendben volt.
És 2018-ban hirtelen elhunyt. Szenteste halt meg.
A farmján halt meg. Hirtelen, előre látható ok nélkül. Csak meghalt.
Olyan hirtelen, hogy gondoskodnunk kellett a hagyatékáról.
Ha valaki volt már ilyen szerencsétlen helyzetben,
hogy valaki hagyatékáról kellett gondoskodnia,
az azt jelenti, hogy a halál váratlan volt,
és másoknak kellett elintézniük bizonyos papírügyeket.
Szóval én, a nejem, a nővérem és a sógorom visszamentünk Johor Bahruba,
és a hagyatéka rendezéséhez fel kellett törnöm a laptopját,
hogy kiderüljön, melyik banknál volt számlája.
A laptopját a konyhaasztalon hagyta,
és ahogy felnyitottam, jelszót kért.
Olyan jól ismerem, hogy azt mondtam: „A jelszó a kedvenc gyermeke szülinapja.”
Így hát…
Begépeltem a nővérem szülinapi dátumát, és telitalálat.
Igen. A nővérem szülinapja volt.
Ez így van rendjén. Aneszteziológus Ausztráliában.
Nálam sokkal nagyobb tiszteletet érdemel, jó emberhez méltóan életeket ment.
Hozzájárul a társadalomhoz, nem úgy, mint ez a seggfej.
Rendszeresen bajba kerülök a neten két évvel ezelőtti hülyeségek miatt.
Úgyhogy neki kell a kedvencnek lennie.
Beléptem a gépbe, megnyitottam a böngészőjét,
megnéztem a böngészési előzményeit, és imádkoztam, hogy ne találjak pornót.
„Hadd ne tudjam meg, melyek voltak apám kedvenc pózai!
Még ha csak a misszionárius is, akkor sem bírnám kezelni,
el kéne égetnem a gépet.”
Mi, kínaiak, ha elégetünk bármit, akkor az az őseinkhez kerül,
így a nagyapám is látta volna, és én nem…
Ettől megkímélném őket. Nekem nem gáz, de nekik kínos lenne.
Ilyen figyelmes vagyok.
Tehát megnyitottam az előzményeket:
„Ez az, apa! Nincs pornó!”
Milyen rendes fickó! Nincs pornó. Naponta csak kétszer netezett.
Reggel és este 6-kor. Farmerként ebben is rendet tartott.
És valahányszor netezett, csak két weboldalt keresett fel.
Az első egy helyi hírportál volt,
a második weboldal, amit mindennap kétszer meglátogatott,
a Twitter-oldalam volt.
Napi kétszer megnézte a Twitter-oldalamat, hogy lássa, mit csinálok.
Ilyesmiket posztolok: „Honolulu, Hawaii, a héten öt előadásomra keltek el a jegyek,
miért van itt annyi hajléktalan?” Meg ilyenek.
És…
ezt elolvasta, és gondolom, azt gondolta: „Ronny jól van.
Hawaiin jár, elkeltek a jegyek pár előadására,
és gondolom, sok hajléktalan van Hawaiin.”
Így csendben figyelemmel követett.
Sosem mondta el, nem tudtam róla, és sosem beszéltünk erről,
de ez kellemes érzés.
Sajnos úgy tudom,
ez az utolsó tweetem, amit apám olvasott.
HA BABYBOOMERKÉNT TWITTEREZEL, AKKOR EGY KIBASZOTT LÚZER VAGY.
Tehát úgy tudom,
helyszínelői szempontból,
az internetes böngészési előzmények ideje alapján,
az utolsó tweetem, amit apám olvasott,
és valószínűleg az utolsó dolog, amit olvasott,
mielőtt meghalt a farmján,
az a következő Twitter-posztom volt:
„Ha babyboomerként twitterezel, akkor egy kibaszott lúzer vagy.”
Nyilvánvalóan ezt nem neki szántam.
Azt sem tudtam, hogy twitterezik.
Azt sem tudtam, hogy tudta, mi az a Twitter.
De tartom a kijelentést.
És tudom, hogy fura így befejezni az előadást, de…
ha ez vigaszt nyújt, ez volt a mobilja.
Ez volt a háttérképe és a képernyővédője is.
Nem tudtam róla.
Ez a kép Hawaiin készült a nejemről és rólam.
Két virágkoszorú van rajtam, mert anyám ledobott egyet magáról.
És nem tudtam, hogy ez volt apám képernyővédője és háttérképe.
És…
Jó arra gondolni, hogy ez az utolsó kép, amit látott rólam.
Így emlékezett rám, amikor elment.
És el szeretném mondani a nővéremnek:
Legyőztelek!
Igen! Én voltam a kedvenc!
Én voltam!
Szuperek voltatok. Kösz, hogy eljöttetek, kösz, Honolulu!
TELT HÁZ 2024. SZEPT. 7. ÉS 8.
RONNY CHIENG AZ IMÁDOM UTÁLNI-TURNÉ
A feliratot fordította: Kertai Eszter Réka