Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
РОУЗ МАТАФЕО: БЕЛЕЖКА БЕЗ КРАЙ
Привет! Не. Спрете.
Сериозно, спрете.
Седнете.
Седнете. Не, не бяхте се изправили.
Никак не ме бива да завършвам, ясно?
Запомнете го.
Мога да обясня.
Ще ме разберете, като ви обясня
на какво се крепи цялото шоу.
Цялото шоу - спокойно, съвсем просто шоу е,
съвсем просто е и се крепи на една много проста, скромна бележка.
Една бележка от приложението "Бележки" в моя айфон.
Всички знаете за какво говоря, нали?
Ако не знаете приложението,
там хората на моята възраст, с подобен произход
и с подобно психическо здраве
изразяват най-дълбоките си, най-тъмни, най-съкровени мисли. Нали?
В това, което както знаем, е най-сигурното приложение на света.
Нали? Нищо, че го има
на всяко "Мак" устройство, което сте докосвали
последните пет години.
Та, аз харесвам "Бележки". Признавам си, голям фен съм.
Обичам го, защото е страшно универсално приложение.
Може всичко. Намирам за странно, че е платформа
един вид на необятния човешки опит.
Толкова много неща чета във формата на "Бележки".
Малко ми е странно, че чета списъка си за пазаруване
в същия стил и шрифт, в който доста често чета
как знаменитост се извинява за нанесена расова обида.
Това приложение прави и двете.
Обичам "Бележки" и защото започнах да разчитам на него
само поради факта, че...
Ще го кажа още в началото, колкото и да е скандално -
мразя да пиша в бележници. Ясно?
Мразя да виждам хора,
които пишат в бележници.
Мразя да виждам хора, които пишат в бележник на обществено място.
Пълни нещастници, нали?
Казах го.
Направо лудите ме хващат,
като видя някого с бележник на публично място.
И вътрешно си викам: "Голяма умница си ми ти, нали?
"Толкова е специално да си записваш мислите в бележник.
"О, музата ти е дошла
"в шибания фуудкорт на 'Файв Гайс' в мол 'Уестфийлд'
"и си решила да си го запишеш."
Веднъж видях една жена,
която си водеше бележки на плажа.
Майната ти. Как смееш?
Отидох и й викам: "Извинявам се,
"не знаех, че сред нас имало писатели!
"Г-н Ърнест Хемингуей ни удостои с присъствието си.
"Извинете, но някои трябва отново да си направим стотици селфита
"и да ги пратим на мъже, на които не им пука за нас. Хубав ден.
"Имаме си истинска работа".
Просто мразя да пиша в бележници. Мразя всичко в тях.
За мен писането в бележник
преди означаваше нещо, по дяволите.
Означаваше, че си детектив...
Или нещо друго например, не знам.
Убиецът Зодиак може би...
Или едното, или другото.
Не е ли странно, че всеки може да си купи луксозен кожен бележник?
Би трябвало да ти искат лиценз, за да ти го продадат.
Трябва да има пряка връзка
между качеството на идеите ти и грамажа на хартията.
Ще отстоя това си мнение със зъби и нокти.
Ще си призная, че все още използвам бележник за едно единствено нещо -
записвам си датите на цикъла в бележник.
Спрях да ги качвам онлайн!
Предлагам ви да направите същото, ако имате цикъл,
защото не ми харесват тези приложения
и това, че магнатите в Силициевата долина знаят
кога точно ми иде да се самоубия.
Тази информация си я запазвам за себе си, ясно?
Защото е ценна.
Много е трудно да се обясни на хора, които нямат менструация,
колко може да се вманиачиш в проследяването на цикъла си.
Аз записвам всичко около него -
какво ми се яде, какви мисли ми минават,
и някой, който няма цикъл, трудно ще го разбере.
Ще му кажа само: "Братле, ако в топките ти се случваше нещо
"всеки месец,
"което те кара да искаш да се преместиш в Берлин
"и да започнеш нов живот,
"и ти щеше да слушаш разни подкасти.
"Така че не ми рови в нещата!"
Странно е, че не ме учеха да си следя цикъла като малка.
Започнах да го правя след 25-ата си година.
По някаква причина - не знам дали и тук е така,
но в Нова Зеландия
отговорността да научиш момиче какво е менструация
по неизвестна причина пада върху плещите
на учителя по физическо.
Не знам дали някъде другаде е така.
Това значи, че възрастен мъж
на име Ник Уилсън,
с руса коса, обърната шапка и слънчеви очила върху нея...
Сещате се - шапката сякаш има очи.
Той държеше малка чаша за чай.
"Всеки месец ще ти изтича по чашка кръв."
Аз бях на 11 и си казах: "В тази чаша ли? За какво говориш?".
Откачена работа.
Учителят по физическо - емоционално най-некадърният от всички учители.
"Физическо" - че това даже не е работа.
Да се върнем на приложението "Бележки".
В него започнах да пиша една бележка
в доста труден момент от живота ми, признавам си.
Обикновено тогава започвате да си пишете в "Бележки" в телефона.
За пръв път бях излязла да живея сама
като голям човек.
Бях скъсала с няколко гаджета. Защо не?
Малки, но дразнещи загуби.
Не беше знаменита година за малката Роузи.
Започнах да пиша една бележка и я приех за дневник.
Записвах всичко, всяка щура емоция, която изпитвах,
освен другите обичайни неща
като рецепти, намерени онлайн, или идеи за шеги.
Всичко влизаше там - в тази бележка.
И в един момент миналата година си казах:
"Да му се не види, че то било готино.
"Много яки неща има в тия бележки.
"Мога да направя
"цяло шоу за тази бележка.
"Може да я разпечатам."
Вижте, това не го препоръчвам
на никого в тази зала,
защото ще разберете, че бележките в приложението "Бележки"
на практика нямат край.
А се оказва, че краят е важен.
Краят осмисля нещата,
кара ни да се замислим за преживяването, което сме имали.
Без край не си вземаме поука, просто повтаряме
едни и същи грешки отново, до безкрай.
Но аз не го знаех.
И така, първа грешка -
пренесох бележката в Microsoft Word,
прехвърлих я там и стана пълна леш.
Форматирането се скапа, липсваха шрифтове.
Естественото местообитание на бележките не е в MS Word.
Все едно да видиш учител в супермаркет. "Какво правите тук, госпожо?"
Та тръгнах да я разпечатвам,
но не проверих колко думи беше.
И тази е моя. Пише само "Късмет".
Мамка му!
Да не сте мръднали, страхливци!
И така, разпечатах бележката
без да проверя колко...
...колко думи или страници има. Започнах да разпечатвам.
И...
те се разпечатваха ли, разпечатваха.
Една след друга.
Принтерът буквално беше като маниак да принтира.
"Трийсет страници
с шрифт десет пункта.
Не знам в кой момент бележките се превръщат от просто бележки
в нещо като налудничав манифест.
Бяха може би към 16 000 думи.
16 000 думи!
Валери Соланас - жената, която застреля Анди Уорхол,
нейният манифест беше 24 000 думи. Разбирате ли?
Не искам да се фукам,
но до Коледа щях да я бия, ако бях пробвала.
И веднага ще ви кажа - не беше лесно четиво.
Ще ви споделя едно изречение,
за да видите емоционалното ми състояние, когато започнах да ги пиша.
Ето го.
Не съм я редактирала за шоуто.
Бележката наистина започва така.
Ще ви прочета само едно изречение.
"Може да имам много проблеми, но поне имам сърце."
Не, благодаря.
Няма нужда, благодаря.
Не.
Не, не.
Не! Този тип мислене съвсем не е за мен.
От кой дигитален кръг на ада в майспейс
се обажда тази кучка?
И не бяха само тези емо простотии.
Имаше случайни, нормални неща като идеи за шеги.
Като това например. Това е просто дума - "крастохватен".
Измислила съм я за моменти, когато държиш много краставици...
Постоянно я използвам в шоуто.
И нещо ми стана много ясно, като я прочетох -
че изобщо не ме бива да завършвам. Не обичам нещо да свършва.
Не ми понася краят на връзките ми. Не го приемам добре.
Ще ви дам и друг пример...
Никак не ми е лесно, защото виждам лицата ви
и наистина ми е трудно да си го призная, защото е напълно вярно.
Малко след последната раздяла, която преживях,
се хванах как търся в гугъл израза
"Може ли да те зарежат, защото си твърде готин?".
Сега...
В този израз има толкова много сервилна енергия,
че може да захрани малко село. Разбирате ли?
Бях в инкогнито режим, разбира се.
Директно в инкогнито. Не съм идиот.
Не искам да виждат къде съм влизала.
Режимът инкогнито има лоша слава, че влизаш там
да търсиш нещо неприлично.
Не и аз.
Аз го правя, като вляза в личната си спирала на тревожност.
За да изляза от нея без хартиена следа.
Но пък е и някак си забавно -
нахлузваш си една шапчица,
слагаш си тъмни очила
и за малко се преструваш на някой друг,
а всъщност си себе си в най-чиста форма.
Така че наистина,
честно ви казвам, бях потресена.
Бях в шок, че търся нещо такова в гугъл,
защото, вижте, аз съм голямо момиче.
И преди са ми разбивали сърцето. Преживяла съм го във всякакви варианти.
Аз съм зарязвала, мен са ме зарязвали.
Веднъж по време на ковид ме зарязаха по телефона, което си беше гадно.
Солджа Бой пее точно за обратното.
Ето така разбирам колко хора на моята възраст има в публиката.
И ще бъда искрена.
Доста хора сте.
Веднъж зарязах мъж на батута.
Не се гордея с това, но поне не скачахме в този момент.
Просто бяхме седнали на него, сещате се...
И тъжно се подрусвахме.
Може би това е по-зле...
Скъсах с него,
защото той ми каза:
"Мисля, че не те обичам, колкото ти мен".
"Мисля, че не те обичам, колкото ти мен." Брутално, ужас.
Което обаче час след раздялата беше надградено
до "Всъщност не знам дали изобщо те обичам."
На което аз отговорих:
"Всъщност предпочитам да приема първото ти предложение.
"Говорих с моя екип и сме много доволни от него,
"ако все още важи."
Както в бизнес риалити - "Да приемем предложението".
Ужасно е да го чуеш, ужасно е да го кажеш на някого в очите.
А мисля, че беше и огромно недоразумение
между този човек и мен, защото беше вярно.
Ако имам връзка с теб, значи те обичам и в костите, човече.
Да, нагазвам до шия, обричам се на любовната болка.
Ако ме разбирате.
Но аз... Мисля, че този мъж не разбираше,
както и много мъже, с които съм излизала.
Не разбират колко много ги обичам и колко малко ги уважавам.
И знаете ли какво? Със сигурност това изравнява баланса.
Твърде грубо ли е да се каже така?
Разбира се, че уважавам някои мъже. Джим Хенсън.
Има и още в списъка.
Постоянно се обновява.
Но защо толкова боли да го чуеш...
Очевидно има истина в това.
Аз съм романтичка. Хлътвам до дупка.
Не мога да се променя - романтичка съм.
Мисля, че е симптом на поколението, в което израснах.
Нашето поколение ни учеха, че романтичната любов
е най-висшата форма на любов, която трябва да търсиш.
Всичко, което слушахме, гледахме и четяхме, ни учеше,
че романтиката е на пиедестал и се преследва на всяка цена.
Мисля, че това ме прецака като възрастен.
Превърна ме в човек, който се връща към минали връзки,
които са били неуспешни, отразили са ми се зле,
но все още гледам на тях през розови очила.
Като обучено куче, което се връща да души за моменти на еуфорична любов,
и да си ги предъвква с години за малко допамин - жалка картинка.
Все едно преравям коледен календар, а вече съм изяла шоколадчетата.
Само отварям перфорираните вратички,
гледам пластмасовите калъпчета
и отчаяно се опитвам да си спомня вкуса на шоколада.
Не всички тези ще станат шеги.
Някои от тях... Не.
Някои ще са много тъжни стихове без рима, ясно?
Само в това шоу съм толкова драматична, обещавам.
Но нали ме разбирате? Мисля, че поколението
след нас има съвсем друга представа за романтиката.
Не знам дали е по-добра. Забелязах го онлайн.
Никога не съм звучала толкова като старица.
Какво правят младите онлайн? Забелязах едно нещо.
И това е идеята да вкарваш романтика в живота си.
Не знам дали сте наясно. Ако не,
идеята е да добавяте романтика
към всяко дребно, обикновено нещо в живота си,
за да е всичко романтично и забавно.
Ще си направя чаша чай, но нека да е сладурско.
Може да я сложа на каренце
или да го запаря в стар чайник от скапаната 1998 г.
Откачалки.
Или си го запари облечена в пеньоар,
че да си като викториански призрак или друга простотия.
Вкарайте романтика в живота си. Отивате в някое кафене.
И си пишете бележка.
Може да е нещо като "Приятен ден".
Може някой да я намери и да му стане хубаво.
Вкарайте романтика в живота си.
Чуйте сега,
това е истински въпрос
и го задавам с любов.
Добре ли са тези деца?
Разбирате ли? Защото това е...
Това е някаква лудост. Обичам децата.
Обичам деца, но хора, замислете се и направете нещо,
защото ще се борите за водни запаси в стил "Лудия Макс",
и то след около два месеца. Така че стига с тези глупости, ясно?
Мисля, че това е поколенческа реакция на травмата
от един разпадащ се около тях свят,
водеща, според мен, до чудати капризи,
които не съм виждала от години.
А аз знам какво са капризи. Израснала съм след 2010 г.
Знам какво са капризи.
Аз съм от поколението на "Амели".
"Аз съм Амели. Справедливост за Амели."
Тя е яка кучка.
За жените на моята възраст тя е нашият Травис Бикъл. Наистина.
Да, тази шега не води до абсолютно нищо всеки път, като я казвам,
но не спирам да я правя,
а това си е смелост, нали?
Тези деца са ми много симпатични,
защото се държат така, сякаш те са измислили капризите.
А аз си казвам: "Дете мое, чакай да те питам нещо.
"Носило ли си някога цилиндър
"в разгара на лятото
"на концерт на Panic at the Disco,
"за да впечатлиш бисексуално момче, което те мрази?".
Правила съм неща, от които тръпки ще ви побият!
Знам какво са капризи.
Уважавайте по-възрастните.
Аз... Ако не знаете какво е да вкараш романтика в живота си,
може да са ви познати неща, които спадат към тази концепция.
Ще ги забележите в алгоритмите.
Идеята да излизате със себе си. Не знам
дали някой се е сблъсквал с това. Това е шибана миризлива концепция.
Мисля, че е агресивно насочена конкретно към необвързаните хора
в алгоритъма.
И идеята е, че не бива да чакате някой да ви покани на среща.
Сама си се покани на среща, момиче.
Сложи си малко червило.
Облечи си една къса черна рокля.
И просто излез сама, ясно?
Иди на музей сама.
Иди сама на вечеря, стига да ти стиска.
Не знам какво съм пропуснала
последните десетина години, но последно си спомням,
че тази концепция означаваше да си живееш проклетия живот!
Какво ни се случи като общество, по дяволите,
че спряхме да разбираме понятието "уединение",
че вече нищо не можем да правим сами,
ако не го преформулираме като "да имаш връзка
със себе си"? Извинете.
Мислите ли, извинете,
наистина ли мислите, че ако видите
стар италианец,
който си седи на пиацата
и си пийва червено вино, запалил си е цигара...
Наистина ли мислите, че човекът
в момента си мисли:
"Добре че сам се поканих на среща".
Не!
Най-странното нещо досега, което беше ребрандирано в стил
"да правиш нещо със себе си", е мастурбацията. Няма какво друго.
Ребрандирането на "да имаш връзка със себе си" е мастурбация.
Сега му викаме "секс със себе си".
Не, благодаря, не приемам този израз.
Намирисва ми на "самотни родители заедно насаме", което не ми харесва.
А и аз мразя себе си, камо ли да искам се изчукам. Схващате ли?
Лошо брандиране за хората с ниско самочувствие.
Говоря за това, че вече не можем да наречем нещо с истинското му име.
Чекиджията си е чекиджия.
Той си е чекиджия, нищо повече и нищо по-малко.
Хайде да спрем да правим всичко специално.
Не, не палете свещ.
Единодушни ли сме по въпроса?
Не си палете свещ, за да си биете една чекия.
Единствените моменти, когато трябва да запалите свещ в този живот,
са когато някой умре или отива да ака, и това е правило.
Нали?
И така...
За какво говорех? О, да, аз съм романтичка.
Очевидно е. Когато бях на около двайсет,
преди десетина години,
постъпих като всеки нормален романтик -
преместих се в Лондон -
градът на любовта!
Извинете, това трябваше да е шега.
Идвали ли сте тук?
Що за реакция?
Преместих се тук по любов - типично за мен.
Беше наистина трудно да го обясня на близки и приятели.
Успокоих ги, че ще се справя.
Млада жена отива на другия край на света.
И още тогава открих една мисъл,
която наистина обобщава преживяването
какво е да живееш в оживен град като Лондон.
А тя е на руския социалист Александър Херцен.
Описал е перфектно живота в Лондон с думите:
"Никой град на света не е по-пригоден
"да научи човек да страни от хората и да се уединява, от Лондон.
"Начинът на живот, разстоянията, климатът, самото множество,
"в което личността изчезва,
"и липсата на континентално разнообразие
"води до същия ефект.
"Който знае как да живее сам няма защо да се бои
"от досадата на Лондон.
"Животът тук, като въздуха, се отразява зле на слабия,
"на този, който търси опора извън себе си,
"който търси приемане, съчувствие, внимание."
Но аз обичам автобусите.
Това беше от мен, не от него.
Майната му на метрото!
Всичко се случва в лондонските автобуси. Там е истинският живот.
Разбирате ли ме?
Четири деца реват с цяло гърло на долния етаж на автобуса -
това са нещата от живота.
Мъж си реже ноктите...
толкова дълго, че в един момент
си мислиш, че вече е минал към краката.
Това са нещата от живота!
Онзи ден бях в любимия си автобус 73.
Аплодисменти за 73... Да, имаме няколко фена. Шикозен автобус.
Международната публика ще се пръсне от смях.
Автобус 73!
Той е любимият ми автобус,
но скоро в 73 се случи нещо,
което наистина обобщава това
колко изтощително може да бъде да живееш в град като Лондон.
Качи се един човек с много яки тонколони
и си беше пуснал песента Cheerleader.
Страхотна песен. Но беше на макс,
а той крещеше на всички ни, че иска да ни избие до крак.
Едното не се връзваше с другото.
Реши какво искаш, приятел.
Но не това беше смешното.
Най-смешното и това, на което се разсмях,
беше, че веднага стана ясно,
че този човек явно не си беше платил за Spotify Premium и...
Не знам дали някой ви е заплашвал да ви убие
на фона на реклама на "Готви Лесно",
но си е странно преживяване.
Но точно това харесвам в Лондон, добре се чувствам тук.
Лондон е мечтата на всеки интроверт, а аз съм интровертна и затова го обичам.
Гордея се, че съм интровертна.
Мразя екстровертите, намирам ги едновременно за плашещи и скучни.
Мисля, че когато си на около 20,
ти се налага да бъдеш екстроверт, дори да си интроверт по природа.
Имах много повече гаджета на 20.
Наистина, не беше зле, беше страхотно.
Супер е да си имаш гадже в Лондон, когато си на 20.
Но има и друго - единственият минус е,
че ако си в Лондон, често гаджетата ти са британци и...
Не се обиждайте, не го казвам с неуважение.
Но за мен,
ще ви споделя моето мнение -
когато излизах с британци, понякога имах чувството,
че участвам в някаква форма на международна дипломация,
в която аз бях изпратена от островите
да дойда тук
и да уча мъже, живели в интернат, как да плачат.
И то безплатно!
Нещо като колониализъм, но на обратно и по-забавно. Разбирате ли ме?
Беше веселба.
И си беше шокиращо преживяване, културен шок,
защото не бях срещала истински аристократи дотогава.
Аз съм от Нова Зеландия.
Какво им има на тези хора, по дяволите?
Сериозно, питам ви съвсем искрено.
Някои от тях имат фамилни гербове. Моля?
Какви ги говориш? Моето семейство няма герб,
ако това е индикация за богатството или произхода на фамилията ми.
Ако семейството ми имаше герб, си представям, че в единия ъгъл
щеше да е нарисувана кутия немарков корнфлейкс.
Лист марихуана.
И каквато и да е латинската дума за "недиагностицирани".
Гордо поставена отдолу.
Виждам още няколко от клана тази вечер. Това е добре.
Работата е там, че аристократите
минават под радара,
понякога е трудно да ги забележиш.
През повечето време се крият на видно място.
Най-доброто време да ги хванеш, е Коледа. Винаги, неизменно.
Може да надникнете в хола им, по рафтовете и семейните им снимки.
Снобите са обсебени от Коледа,
защото отиват при родителите си, по които също са обсебени.
Не го разбирам - защо трябва да висиш с тях?
Но те разправят: "Обичам мама и татко."
Откачена работа, нали?
Не трябва да съдим за хората по произхода им,
а по характера им,
но често, като гледам семейни коледни снимки,
много мои приятели - обичам ви, хора,
но ще кажа, че приятелките ви често... Приличат на сестра ви...
Тя много прилича на сестра ти.
Това е Шаная Туейн, не знам дали схванахте.
Не, моля ви, това беше моят оригинал, тя му направи кавър.
Бях ненужно критична към аристократите.
Мисля, че британците като цяло
са обсебени от Коледа по начин, който намирам за доста конфузен.
Разбирате ли? Ако срещна друг мъж на 35 г.,
който казва: "Обичам 'Елф'.
"'Елф' ми е любимият. Обичам да гледам 'Елф' с мама."
Ако срещна друг такъв мъж, ще си купя пистолет.
Няма да стрелям, само да си го имам.
На двайсет имах гаджета
и бих казала, че като цяло,
да ходиш по срещи на двайсет, е много по-лесно,
отколкото на трийсет, нали?
Споделям своя опит - когато навърших двайсет,
ходенето по срещи беше много по-лесно, защото нямах нито един принцип...
или ценност, които да обсъждам тогава.
А това е истинско предимство на срещи в град като Лондон.
Всяка проява на самочувствие е истински стопер - не препоръчвам.
Защото аз бях готова на всичко да се променя
и да бъда каквато гаджето ми искаше.
"Ще се променя, ще правя каквото искаш."
Бих го питала направо:
"Само кажи какво искаш и ще го направя.
"Като пластилин съм, оформи ме както искаш.
"Ако съм висока, ще стана ниска,
"мъничка, дребна като Палечка.
"Като бебетата на Ан Гидес по календарите, в лалета,
"които едва си държат главата и са със затворени очи. Миниатюрна жена.
"Мога да съм и нахакана.
"Искаш ли нахакана жена? Мислиш ме за еди-каква-си?
"Какво ще кажеш сега, а?
"Ще направя каквото кажеш!
"Всичко, само ми кажи какво."
Разбира се, не бива да казвате нищо подобно на първа среща.
Особено в боулинг зала, чак от другия й край.
Вече го разбирам
и благодаря на персонала на "Роуънс", че наложиха това правило...
Толкова по-лесно е да ходиш по срещи на двайсет.
После става малко по-трудно.
Мисля, че е така, защото с годините
гледната ти точка за любовта, как гледаш на нея, се променя.
Като станеш на 30, се променя как показваш любовта си.
Казваш "Искам да ти направя чътни".
Така искаш да покажеш любовта си.
Променят се и нещата, които търсиш.
Сега търся човек, който ме кара да се чувствам,
както когато видя куфара си на лентата за багаж на летището
и се провиквам: "Ето го моя куфар!".
На другите им прилича на нормален куфар. "Да, но този е моят куфар!
"В него слагам някакви неща!"
Ето това вече ти се иска да изпитваш.
И просто става много по-трудно да намериш такива хора
по съвременните начини.
За много кратко бях в приложения,
като станах на 30 г., и не беше забавно.
Предимно се налагаше да обяснявам на 21-годишни мъже
какво е самолет "Конкорд", което,
честно казано, беше забавно и трябва да пробвате.
Звучи така: "Преди много, много време,
"през 2000 г.
"имаше самолет, който летеше много, много бързо."
"Освен това беше и... шумен".
А те викат: "Леле, боже, разказвай още!".
Просто всичко става по-трудно.
И да, чувам се да го казвам на глас
и си мисля, че съм остаряла, но още не съм. На 32 съм.
Още не съм стара, нали? Но знам, че остарявам.
Остарявам по много недоловими начини.
Започнах често да пожелавам "Безаварийно пътуване".
Разбирате ли?
Не знам как стана, но започнах.
"Безаварийно пътуване".
"Безавариен полет" и прочие.
Ако някога видите тийнейджър да казва
"Безаварийно пътуване",
това е ченге под прикритие и...
...и сигурно ще ви вкарат в затвора.
Но мисля, че всичко е по-трудно.
Да те зарежат на трийсет, е много по-трудно
от това да те зарежат на двайсет, защото, както казах преди,
когато си на двайсет, все още си оформяш характера
и не приемаш толкова лично отхвърлянето.
Казваш си: "Няма нищо.
"След година-две ще съм друг човек.
"Всичко е наред.
"Бъди себе си, всичко е наред, а животът е дълъг.
"Ще си останем приятели, разбира се."
Но когато те зарежат на трийсет,
те зарязват заради това кой си всъщност.
И много съжалявам,
ако някои от вас тук го чуват за първи път,
но това е научно доказано. Знаехте ли го?
На 30 характерът ни вече е оформен.
Повече няма мърдане. Ужас, отвратена съм!
Отвратена съм! Все едно играете "Марио Карт"
и се чудите кой герой да изберете.
Докато се туткате, времето изтича,
озовавате се в последната кутийка и си викате:
"Цял живот ли ще си остана скапания Уалуиджи?".
Няма що.
Супер.
Май трябваше да променя героя в тази смешка,
понеже виждам, че няма особена реакция.
Според мен като общество вече гледаме по друг начин на Уалуиджи.
Ще го кажа, да!
Той просто е малко недоразбран в сянката на брат си, нали?
Мисля, че е готин, не знам.
Висок, с тези мустаци, откачен.
Уалуиджи прилича на който и да е мъж от Източен Лондон.
Нали?
Виждаш някой на тротинетка и си викаш: "Уалуиджи на тротинетка - ужас."
Когато навършиш 30, е много трудно да се примириш с факта,
че ще си останеш такъв до края на живота си.
Не искам да звуча самоиронично: "О, повече няма да мръдна".
Наистина ми се иска самоиронията
да не беше толкова голяма част от моя бранд и уникалното ми предимство
като човек, но тя е.
Мислех, че самоиронията
е нещо, което накрая ще надрасна,
но се оказа, че не стана така.
Знаете ли какво става със самоиронията?
Колкото повече остаряваш,
толкова по-точна става самоиронията.
Защото се познаваш по-добре, приятелите ти - също.
Като тийнейджър си мислех
"Никога няма да си намеря гадже, аз съм стара мома."
Викахме си "стари моми" тогава.
"Ще си остана сама."
А приятелките ми викат: "Какви ги дрънкаш?
"Ти си луда, не се подценявай така.
"Естествено, че ще се влюбиш. Млък.
"Стига си говорила за себе си."
Сега, на 32...
Ако кажа нещо като "Не знам дали някога ще се омъжа",
приятелките отвръщат: "Бракът не е за всеки".
И аз направо...
"Разбирам, да, разбирам.
"Играта започва, играта е в ход."
Да, казах преди малко, че знам, че остарявам недоловимо.
Друг начин, по който разбирам, че остарявам е,
че направих тази шега вече толкова пъти,
че вече трябва да започна да си слагам тъпи наколенки...
Да, благодаря! Не, не.
Не съм сигурна на какво ръкопляскате.
На идеята за безаварийност, предполагам?
Това е лудост.
Това е проблемът да имаш близки приятели.
Не, това прозвуча по-зле, отколкото възнамерявах.
Когато имаш близки приятели
и преживяваш раздяла, е доста е трудно.
Сега бъдете честни със себе си.
Когато близък приятел преживява раздяла,
разбира се, ти е мъчно за него,
но също така е някак си завладяващо.
Разбирате ли? Трудно е да отместиш поглед.
Бъдете честни.
Както когато на празник фойерверк случайно изпадне
и започне да се взривява в тълпата,
всички са малко уплашени, но остават, за да видят какво ще се случи.
Същото става и когато приятел е с разбито сърце. Да, ужасно трудно е,
защото вашият близък приятел знае що за човек сте.
Познава ви в дълбочина.
Познава ви от толкова много години.
По същата логика
близкият ви приятел знае точно какви компромиси сте направили,
за да бъдете с този конкретен човек.
Но връзката е приключила
и срамът, с който човек трябва да се върне към тези приятелства,
е ужасно смиряващ, нали? Единственият еквивалент, който намерих,
е да се наакате в гащите на работно коледно парти...
В петък вечер. Следите ли ми мисълта?
Същото чувство - да отидете на работа
в понеделник и да кажете нещо като...
"Това беше ужас!
"Коя беше тази?".
Не, тя изглежда много зле и заслужава любовта ни.
Така се чувствах аз.
Беше ми неудобно да се обърна към приятелите си в този момент.
Беше ужасно, затова при тази раздяла
започнах да говоря със съвсем случайни хора.
Който беше до мен - 80-годишната ми баба живееше с мен по това време.
Доста странен, нахакан образ за близък приятел,
когато преживяваш съвременна раздяла.
И тя се раздаде, беше прекрасна.
Много е трудно да обясниш на жена,
родена през Войната, какво е теорията на привързаността.
"Мисля, че тревожната ти привързаност се дължи на дажбите."
Така че не ми помогна много.
И аз потърсих случайни непознати -
човек, който чистеше апартамента ми по това време.
Плащах му за това - важен детайл.
Плащах му. Казваше се Линдзи
и беше невероятен, беше изумителен човек.
Но ужасен в чистенето. Не мога да го препоръчам с чиста съвест.
Беше като джазмен в чистенето -
ходеше където го отведе музата и правеше така...
Игнорираше големите уреди.
Оставяше залалени ароматни пръчици, докато ме няма.
Но най-странното за мен беше,
че си сменяше снимката на уотсап всяка седмица.
Не е нормално, нали?
Но иначе беше невероятен.
Линдзи беше...
Разказах му абсолютно всичко за тази раздяла
още първия път, като се запознахме, а първият му въпрос беше:
"Мацка или пич?".
"Мацка или пич?"
Казах си: "Линдзи, ти си от правилната страна на историята, приятелю."
По дяволите.
И какъв срам изпълни цялото ми тяло,
че аз, зряла жена, сериозно и емоционално,
в собствения си апартамент отговорих:
"Пич."
"Беше пич."
Не че се срамувам, че мъж беше разбил сърцето ми,
вече не ме е срам, че съм хетеро.
Примирих се с това. Каквото - такова.
Ако не друго, поне е леко връщане към миналото.
Като предпочитание си е вече ретро.
Обществото вече мина в друга фаза,
но аз съм се вкопчила в това с всички сили.
Когато излизам с мъже,
мисля, че изпитвам почти същите емоции
като хората, които колекционират плочи - така мисля.
И двете групи всъщност
са под флага на нещо,
което, честно казано, си е умираща медия.
И двата вида казваме нещо от сорта на
"Това, че е недостъпен и с по-ниско качество,
"прави този формат очарователен."
И така, бяхме у нас и аз отговорих "Пич",
а Линдзи рече: "Колко продължи връзката?".
"Осем месеца, човече."
Линдзи попита:
"За какво плачеш, момиче?
"За какво ревеш, мамка му?".
Линдзи ми се скара в собствения ми дом, да.
Този човек ми каза как стоят нещата.
Запознахме се в този ден и той ми разказа за всичките си връзки,
всички любови и загуби, и ми каза нещо, което никога няма да забравя.
Преди да си тръгне, се обърна към мен на вратата и ми каза следното:
"Трябва да разбереш едно. Изпратени сме на тази земя да страдаме.
"Единственото, което ти остава,
е да се възползваш от всяка възможност да се посмееш."
Не знам дали току-що ме беше навестил ангел,
или някога Линдзи е убил човек, за да се посмее.
По-добре повярвайте на първото, по-симпатично е.
Нямах повече варианти. Не можех да отида при най-близките си приятели,
много ме беше срам.
Баба се върна в Нова Зеландия, Линдзи идваше веднъж седмично.
И направих това,
което всеки човек с моя характер и произход биха сторили -
влязох в интернет, в режим инкогнито, разбира се, да търся отговори.
Моят проблем е, че не гледам на раздялата като...
Гледам на разбитото сърце като проблем за решаване,
а не просто преживяване, през което се минава.
И така, когато търсите израз като
"Може ли да те зарежат за това, че си твърде готин?",
се получава така, че ще откриете цял един ъгъл на интернет
и това е светът на онлайн коучинга за интимни отношения.
Не знам дали сте запознати,
но ако не сте, ще обясня накратко.
Предимно американски бизнес е, подобно на лайф коучинга.
Водят ги главно някакви странни мъже на име Деклан или Гавин или нещо такова.
Облечени са в костюми и стоят така.
Уеб адресите им са драматични и напрегнати
като "Как да си върнеш бившия.com".
"Бившата ти е кучка, но може да е голямата ти любов.org".
Или ".edu".
Тези мъже са зловещи. Целият бизнес си е такъв,
защото се възползват от хората, и то когато са съсипани.
Ударил си дъното, а те се опитват да изкарат пари от теб.
Примамват те с безплатни онлайн статии,
списъци с проблеми и какво ли не,
седмични подкасти.
Може и работни бележници. 20 долара за работен бележник, защо не?
Това, към което се стремят,
е в крайна сметка да си запишете
индивидуални коучинг сесии по зуум.
А те може да струват по 500-600 долара парчето. Ужасно е.
А тези мъже... Съветите им са пълна дупка.
Изобщо не ги слушайте.
Имаше съвет в една такава статия, който гласеше:
"Обличай се всеки ден така, сякаш ще се сблъскаш с бившия си."
"Обличай се всеки ден".
Ще ви оставя да го осмислите за момент.
Аз се обличам така всеки ден.
Не искам да се блъскам с бивш, облечена така.
Вложила съм 32 години усилия в този стил. Представяте ли си?
Което на шивашки мога да опиша само като
"Някак си успявам всеки ден
"да се обличам като
"изчезнало дете от 80-те години
"и едновременно като майката, която търси това изчезнало дете."
Чух малко пляскания.
Това леко ме обижда,
защото си е вид признание.
Не можех да приема съветите на тези мъже, бяха ужасни.
Преминах на жена коуч. Реших, че ще ми се отрази по-добре.
Намерих я под формата на Джилиан.
И нейното излъчване не харесах, защото съветите й бяха същите.
Един от тях беше буквално "Пий повече вода".
"След раздяла пий повече вода."
Майната ти, аз съм съсипана,
а какви ги плещиш ти, жено?
Млъквай.
Друг съвет беше "Влез в клуб."
"Влез в клуб, бъди по-общителна." Да не съм на осем, Джилиан?
Моля?! Да се запиша в проклет клуб?
Най-лошият беше "Не носи слушалки на публично място,
"защото се лишаваш от разговори
"с непознати".
Само през трупа ми, Джилиан!
Ще трябва да изтръгнете слушалките от изстиналия ми труп...
Искам да ме погребат с моите слушалки.
Ако ме погребат жива, ще мога да си пея в ковчега.
Другото, по което беше вманиачена Джилиан, беше детството.
Това си е голяма мания в терапията по принцип в момента.
Работа с детето в теб и подобни.
Не вярвам в това, не ми пука.
Детството не ме интересува.
Детето в мен да се оправя само.
Защото според мен е толкова безполезно
да разсъждаваш или да го изкарваш на повърхността.
Детството е историческо събитие. Минало е.
Не мога да променя нищо в детството си.
То е като Стоунхендж, Олимпиадата в Сидни през 2000 г. - приключило е.
И друго важно нещо - не помня много от детството си,
което според мен е първият знак, че нищо лошо не се е случило, нали?
Ако се беше случило нещо травмиращо, щях да го запомня.
Опитах се да изровя от миналото си моменти на травма,
за да обясня недостатъците в характера си като възрастен човек.
Баща ми веднъж замалко да се удави. Това става за травма, предполагам.
Но всъщност не съвсем,
защото не се натъжих особено. Казвам ви го откровено.
Обичам баща си, разбира се. Нека да обясня.
Да уточним какво става, когато някой почти се удави.
Той почти се удавя,
но помислете за контекста - вероятно е било лято.
Разбрахте ли сега?
"Татко замалко да умре, но няма да лъжа, атмосферата беше безупречна."
Беше хубава година - 2004-а.
Така че нямам травма.
Травмата не е за мен. Не я познавам.
Все пак признавам,
че намирам за интересно това с връщането в детството,
както може би и много мои връстници - осъзнаваме,
че най-после сме на възраст, в която срещаме родителите си на възрастта,
на която те са ни родили.
Не сме ги познавали на по-ранна възраст
и най-накрая се срещаме като възрастен с възрастен, лице в лице.
И много повече от детството ми вече придобива смисъл.
Това, че баща ми се прибираше от работа всяка вечер,
не говореше с никого, отиваше отзад на стълбите,
пушеше цигари и пиеше кафе, докато си легне.
Сега съм вече на 30 и си казвам: "Братле, прави каквото искаш.
"По дяволите, пий си черното нескафе с 14 захарчета
"само и само да усетиш нещо, татко".
Защото бащите ни не са имали ASMR.
Помислете за това за секунда.
Нямали са ASMR през 90-те,
не са слушали как хидравлична преса мачка кутия "Прингълс".
Как са разпускали?
Имали са само цигари без бандерол и пустотата, нали? Било им е трудно.
Както и на майка ми.
На 28 г. майка ми вече е имала три деца.
Срамота. Омъжила се е почти дете.
Каква е тази работа? Три деца! На 28!
Намирам го за безумно. До такава степен, че ако познавах майка си на тази възраст
и й бях приятелка, щях да я убеждавам да не ме ражда.
Разбирате ли ме? Никой от нас в тази зала
не може да се нарече феминист, ако не иска да направи същото.
Нали? Ако не ви се иска да се върнете във времето
и да убедите собствената си майка
да не ви ражда.
А да изчака още няколко години.
Ще се върнете ли във времето да убиете Хитлер като бебе?
Мамка му, бих се върнала във времето
и бих се самоубила,
за да може майка ми да отиде в Бали.
Ето това е феминизъм. Така мисля аз.
Мисля, че е това.
И така, Джилиан не ми помогна.
Не можех да работя повече с Джилиан и продължих нататък.
И намерих светия граал, единствената. Името й беше Маргарет.
Маргарет беше американка, доста над 80 години,
възрастна жена и говореше така, с толкова дрезгав глас.
Правеше подкасти, които слушах всяка вечер преди сън.
А тя беше невероятна.
Понякога имаше склонност да говори
за раздялата с лозунги като от стикери за кола.
Всички сте ги чували след раздяла.
Например "Единственият изход е да минеш през нея."
Всички сте го чували. Ужасно е.
Освен това не го разбирам.
Как до 2024 г. още не сме намерили начин да я заобикаляме?
Имаме вибриращи анални перли,
захранвани чрез блутут технология,
а още не можем да заобиколим опустошителна раздяла?
Какво правят учените? Не са ли се влюбвали досега?
Но особено на тази възраст
трябва да разбираш какви са ценностите ти
и дали съвпадат с тези на избрания от теб човек.
Ако не съвпадат, подминаваш го. Ако съвпадат, обвързваш се.
Най-важната ценност са децата.
Трябва да решиш дали искаш деца
и ако се разминавате, ще бъде голяма пречка.
Неудобно ми е да го кажа,
но за първи път в живота си се запитах
не дали трябва да имам деца, а дали искам деца.
И се оказа, че отговорът е "не".
Очевидно това бил грешният отговор.
Ясно? Не ви го препоръчвам.
Ако мислите така, мълчете си.
Социалноприемливият отговор е "Може би, някой ден".
"Не питай жена за такива неща."
Хората не обичат едно просто "не".
И дори да го приемат, според мен
понякога възприемат моята позиция
да не искам деца като нещо радикално, политическо,
като демонстрация.
Няма никаква демонстрация, нищо радикално.
Просто съм адски мързелива и не обичам да се навеждам, ясно?
А това е достатъчна мотивация да не искам деца.
Господ не ме е създал да ставам преди 9 сутринта. И това е нормално.
Мотивацията на хората да имат деца
е по-прецакана дори от това.
Някои хора раждат деца, защото не искат да умрат сами.
Не разбирам тази логика.
В смисъл, че денят, в който умираш,
вече така или иначе си е лош ден.
Разбирате ли за какво говоря?
И ще инвестирате десетилетия от живота си,
за да сте сигурни, че не сте сами в онзи шибан ден.
Майната му, просто си пусни дивиди и си гледай кефа.
Оставете ме да си умра сама с дивиди колекция.
Но аз се познавам
и беше невероятно да го осъзная, но това не е всичко.
Мисля, че все още се смята,
че ако сте се появили в тяло, способно да ражда деца,
един ден със сигурност ще искате то да го направи.
Наскоро бях на детски рожден ден
и си играех с децата. Обичам деца, разбирам се добре с тях.
Един по-възрастен мъж забеляза това и каза:
"Не се ли проявява майката в теб сега, а?".
По дяволите, това звучи зловещо.
Не каза "майка", а "майката".
Онази идея, че във всяко малко момиче има малка майка,
която чака да изскочи от гърдите му и да погълне тялото на гостоприемника,
за да стане "майката".
Аз да не съм ти "Киндер Сюрприз", пич?
Вътре няма нищо.
Като онези биологични факти,
които ви набиват като момиче - адски зловещо. По дяволите,
не знам защо съм ги запомнила.
"Родила си се с всички яйцеклетки, от които имаш нужда.
"Те са в тялото ти като малки бебета и твоите бебета
"имат всички нужни яйцеклетки. Като сьомгов хайвер -
"всички нужни яйцеклетки".
"Господине, моля, отстъпете назад и спрете да ми повтаряте,
"че съм пълна с яйцеклетки.
"По очи, на земята!"
Постоянно ни противопоставят - хора, които искат деца
и хора, които не искат деца.
Мотивите ми за това да нямам деца се колебаят между две позиции
в зависимост от нивото ми на самочувствие в този момент.
Например, ако имам самочувствие, разсъждението е:
"Баба ми и дядо ми, родителите ми са усъвършенствали рецептата докрай."
А ако нямам самочувствие, си казвам:
"Не знам какво е това, но да се свършва.
"Трябва да го направиш, момиче."
Но това е откачено...
Беше невероятно, като го осъзнах,
защото това ще се отрази на всички връзки,
които ще имам занапред.
И трябва да благодаря за това на Маргарет.
Проклетата американка,
която записваше тези подкасти, а аз ги слушах всяка вечер.
И освен това Маргарет ме научи - ще прозвучи банално,
но тя ме научи, че не бива да се отказваш.
Бях ужасно потисната, когато я слушах
и тя ме научи, че трябва да продължа да вярвам.
Защото понякога си мисля, че точно това е нужно -
нужно е да минеш през всички скапани дребни неща,
през 16-те хиляди синонима за тях, но всичко това те води, надявам се,
до онзи човек, който ще ти каже,
под каквато и да е форма: "Ще бъда с теб до края".
И не може да го сравняваш с куфара на лентата за багаж.
Там трябва да чакаш, освен ако не си в бизнес класа.
Затова наистина съм й благодарна.
И се радвам, че го направих, защото година по-късно,
всъщност вече съм сгодена, което е много вълнуващо.
Разбира се, че не съм сгодена.
Аз...
Какво?
Моля?
Някой от вас чу ли...
...дори едно нещо
от това, което говорих досега?
Разбира се, че не съм сгодена!
Защо да съм сгодена? Че и да ви го споделям!
Не ви познавам въобще. Да.
Подхлъзнах ви, а вие се хванахте.
Ще ви кажа какво се случи всъщност.
Не съм сгодена. Ще ви кажа какво се случи.
И то е, че бях много, много тъжна.
Бях много тъжна и не знаех защо.
Не знаех причината,
защото не беше особено важна връзка,
но така става при раздяла.
Не знаеш кой ще ти стане гадже - като да попаднеш на развалена стрида.
Нужна е само една, да те трупяса.
Такъв беше и този случай. Та значи, бях отчаяна
и изведнъж реших, че ще го направя.
Щях да си запиша час при Маргарет
за индивидуална коучинг сесия в зуум.
Шестстотин щатски долара!
Зяпнахте ли? Прави сте.
Не се обиждайте, но мога да си го позволя.
Аз съм много опасно съчетание от финансова стабилност
и психическа развалина.
Само чакам някой да ме метне, нали?
Аз съм като Шели Уинтърс във всеки неин филм.
Беше профилирана шега.
И така, отидох на уебсайта
и стигнах до нещо, което предполагах, че е формуляр за резервация,
за да си въведа данните и прочие, но нямаше такъв.
Имаше само изображение за видео в ютюб със следното заглавие.
Пишеше "Много тъжна новина."
Да, Маргарет беше починала.
Удивителна реакция от хора,
които научиха преди пет минути, че изобщо е съществувала.
Не се обиждайте.
Но я приемам.
Не, вярно е. Знам, че е откачено.
Съжалявам, но тя не само беше умряла.
Съжалявам. Оказа се, че е била мъртва
през цялото време,
докато съм слушала подкаста й и съм четяла работния й бележник.
Не знам дали сте се чувствали като в "Шесто чувство",
но не е никак приятно.
Усещането не е хубаво.
Какво, не мислите ли, че е откачено?
Месеци наред бях приемала съвети
от жена, която вече не беше между живите.
На какво прилича това? Ужасяващо е.
Толкова е ужасяващо -
идеята, че има наша версия там някъде, завинаги,
има версия на Маргарет там, в етера,
която ще живее завинаги и няма да бъде изтрита.
Ужасена съм.
Какво ще стане с мен?
Какво ще оставя на следващите поколения, ако е така?
Тази бележка ли? Тази? Проклетата бележка ли?
Думата "крастохватен"? Само това?
Не може така.
И странното е дори само това, че правя днешното шоу.
Същото е като с Маргарет.
В смисъл, че Маргарет вече не съществува,
но човекът, написал тези бележки също не съществува, нали?
Едва разпознавам жената, написала тези думи.
И все пак знам, че следващия път, когато ми разбият сърцето,
ще я срещна отново, по дяволите!
Защото това е истината. Хората всъщност не се променят.
Оставаш си същия завинаги.
Ще правя същите грешки отново и отново.
Ще ги повтарям до безкрай.
И единственото, което мога да направя сега,
е да събера остатъците от мъдрост, с които разполагам в този момент.
Да ги предам на следващата своя версия
и да се надявам, не - да се моля,
тя да се справи по-добре.
Това е общо взето.
Но за да бъда абсолютно честна, предупредих ви в началото,
че не умея да завършвам.
Субтитри: Ева Йорданова За Transperfect Media