Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ROSE MATAFEO: BEZ KRAJA I KONCA
Kako smo? Jao, nemojte.
Ozbiljno, dosta.
Sjednite.
Sjednite. A, ne, nitko nije ni ustao.
Svršeci mi jako loše idu, OK?
Upamtite to.
Objasnit ću.
Skužit ćete me kad vam objasnim
na čemu se temelji ovaj šou.
Cijeli šou, bez brige,
to je jako jednostavan šou, temelji se na jednoj običnoj bilješci.
Onoj iz aplikacije Bilješke u mom iPhoneu.
Koncept nam je svima poznat, je l' tako?
Ako niste čuli za Bilješke,
to vam je mjesto gdje ljudi
moje dobi, provenijencije
i stupnja mentalnog zdravlja
izražavaju svoje najdublje, najmračnije, najintimnije misli. O. K.?
U općepoznato najsigurnijoj aplikaciji svih vremena.
Nije li? Pa nije uploadana
na svaku jebenu Mac napravu koja je u optjecaju
u zadnjih pet godina, ne?
Super mi je aplikacija Bilješke. Nek se zna da sam fan.
Volim je jer je tako jebeno svestrana.
Može sve. Nije li nevjerojatno kako često otvara vidik
u cjelokupni domet ljudskog postojanja?
Toliko toga pročitam u Bilješkama.
U čudu sam, čitam vlastiti popis za kupnju špeceraja
u istom stilu i fontu u kojem čitam
ispriku slavne ličnosti zbog rasističkog ispada.
Svestrane li aplikacije!
Volim je jer ona je moja uzdanica iz jednog jednostavnog razloga.
Da odmah skinem s dnevnog reda tu kontroverziju,
mrzim zapisivanje u notes, O. K.?
Mrzim vidjeti ljude kako zapisuju u notes.
Mrzim vidjeti ljude kako zapisuju u notes na javnom mjestu.
Jebeno jadno, šta nije?
Eto, rekla sam.
Ljudi koji u javnosti zapisuju u tekicu izvlače ono najgore iz mene.
Glasić u meni progovara: "Kako si ti pametna djevojka!
Baš si posebna. Zapisuješ svoje misli u tekicu.
Posjetila te muza
u jebenom restaču brze hrane
i ti to jednostavno moraš zapisati."
Jedanput sam vidjela ženu
kako piše dnevnik na javnoj plaži.
E, jebi se, znaš? Kako se usuđuješ?
Pa sam joj prišla i rekla: "Pardon, nisam uvidjela
da je među nama pisac!
G. Ernest Hemingway počastio nas je svojom prisutnošću.
A sada ne zamjerite, neki od nas moraju se vratiti snimanju selfija
koje ćemo slati muškarcima koji nas ne fermaju. Doviđenja!
Netko se mora baviti i pravim poslom!"
Jednostavno mrzim zapisivanje u notes. Užas.
Ako mene pitate, zapisivanje u notes nekoć je nešto značilo, jebote!
Značilo je da si detektiv...
Ili, na primjer...
serijski ubojica. Ne znam, gle...
Ili-ili, treće nema.
Bizarno mi je da bilo tko može kupiti jebeni dnevnik obložen krtičjim krznom.
Za to bi trebali izdavati jebene dozvole.
Trebala bi postojati izravna korelacija između kvalitete tvojih ideja
i gramature papira.
Branit ću inicijativu do smrti!
Ipak, priznajem da za jednu stvar i dalje rabim notes.
U njega bilježim menstrualni ciklus.
To im ne dam, jebote!
I vama to savjetujem ako dobivate mjesečnicu.
Ne sviđa mi se što aplikacija omogućava
glavonjama u Silicijskoj dolini da znaju točno
kad se želim ubiti.
Drži to za sebe, ženo. To su dragocjeni podaci.
Iznimno je teško objasniti ljudima koji nemaju mjesečnicu
do koje mjere možeš postati opsjednut praćenjem iste.
Ne pratim samo mengu, pratim sve vezano uz nju: što mi se ždere, što osjećam...
Teško je to objasniti nekomu tko mjesečnicu nema.
E, takvima imam poručiti: brate, da se tebi nešto zbiva u mudima,
svaki mjesec,
zbog čega se poželiš preseliti u Berlin
i započeti novi život,
i ti bi si poslušao pokoji podcast.
Zato mrš! Odbij.
Čudi me što me kao klinku nisu naučili da pratim mjesečnicu.
Počela sam tek debelo u dvadesetima.
Iz nekog razloga, ne znam je li i kod vas tako,
ali u Novom Zelandu,
odgovornost podučavanja djevojke o menstrualnom ciklusu
neobjašnjivo je pala na jebena ramena
profesora tjelesnog.
Ne znam njeguje li ijedna druga zemlja takvu praksu. Dakle,
mene je podučio odrastao muškarac
imenom Nick Wilson,
bebi-plava kosa, šilterica naopačke, Oakley sunčane.
Znate onaj look kad kapa izgleda ko da ima oči?
Drži on šalicu za čaj i krene:
"Svaki mjesec ćeš iskrvariti ovol'ko!"
A meni 11 godina. Mislim si: "Šta?! U tu šalicu?!"
Sumanuto.
Profesor tjelesnog. Emocionalno najnepodobnija osoba u cijeloj ustanovi.
To nije ni pravi posao, jebote.
No vratimo se mi na bilješku. Da razložim.
Bilješku sam počela pisati
u nezgodnom trenutku svog života, evo, priznajem.
Obično je to razdoblje u kojem posegnemo za aplikacijom Bilješke.
Prvi put u svom odraslom životu
živjela sam sama.
Prekinula nekoliko veza. Zašto ne, je l'?
Izgubila poklopac šalice za višekratnu upotrebu. Loša godina za našu Rosie!
Počela sam pisati bilješku, kao neki dnevnik.
Sve sam zapisivala. Svaku suludu emociju
i još hrpu toga što unutra bilježimo,
tipa, online recepte,
jebene ideje za vic.
Sve u jednu bilješku, O. K.?
I u nekom času prošle godine
skužim: "Jebote, čovječe, pa ovo je dobro.
Ima jebenih stvari u toj bilješci!
Mogla bih
napraviti šou na temelju te bilješke.
Možda da je isprintam!"
E, to ne bih preporučila
nikome u ovoj dvorani.
Naime, kao što znate,
bilješka u aplikaciji Bilješke nema kraja.
Dočim je svršetak važna stvar.
Svršetak pridaje smisao, to je trenutak kad razmišljamo o doživljenome.
Bez svršetka nemamo vremena da izvučemo pouku,
samo u beskraj ponavljamo iste greške.
Ali nisam to tad znala.
I tako, prva pogreška,
prebacim ja bilješku u Wordov dokument.
Migracija, ajmo. Jebeni masakr!
Sve formatirano, fontovi nestali.
Wordov dokument nije prirodno stanište bilješke.
Ko da vidiš profu u supermarketu. Halo?
"Koji ćete vi kurac ovdje?"
Uglavnom, isprintala sam je,
a nisam provjerila koliko riječi ima.
Ovo sam ja napisala. Piše: "Sretno!"
U kurac!
Tišina, kukavice!
I tako, printam ja,
a nisam provjerila koliko...
koliko riječi, stranica ima. I printam.
I...
Printa se to, printa...
Print, print, print...
Taj printer je doslovno ovisnik o printanju, dobro?
Trideset stranica,
font 10.
Nisam sigurna u kojem času bilješka od bilješke postaje
nekakva vrsta razularenog manifesta.
Možda kad dosegne 16.000 riječi?
16.000 riječi!
Valerie Solanas, žena koja je nastrijelila Andyja Warhola,
napisala je manifest od 24.000 riječi, O. K.?
Ne da se hvalim,
ali da hoću, srušila bih taj rekord do Božića.
I da znate, to nije lako štivo.
Citirat ću samo djelić, tek da dobijete uvid u moje emocionalno stanje
u trenutku kad sam je započela.
Evo.
Ništa nisam uljepšala za šou. Ovo je originalni početak bilješke.
Samo jedna rečenica. Kaže:
"Možda imam puno problema, ali bar imam srce."
Ne, hvala!
Ne!
Ne, ne, ne.
Takva osobnost mi ne pristaje.
Iz kojeg li se to, pobogu, Myspace tranzicijskog pakla
ta kuja javlja?
I kao što rekoh, nije riječ samo o hrpi emo sranja.
Tu su svakakve normalne stvari, samo nabacane, kao npr. ideje za vic...
Evo, primjerice, imamo riječ povrćepterećen.
Moja kovanica za osobu koja tegli previše povrća.
Da... definitivno najzvučnija fora.
Uglavnom, čitajući bilješku, shvatila sam jednu stvar:
svršeci nikako nisu moja specijalnost.
Loše okončavam stvari.
Loše okončavam veze. Ne podnosim to najbolje.
Dat ću vam još jedan primjer...
Prilično je teško jer mnogima od vas vidim lica,
a ovo zbilja nije lako priznati jer je 100 % istinito.
U nekoj fazi svog najrecentnijeg prekida
uistinu, bez šale, zatekla sam se kako guglam pitanje:
"Može li te netko napucati jer si previše kul?"
Dakle...
Bahata energija te jedne rečenice
mogla bi uredno napajati cijelo jedno selo!
Anonimni način, jašta.
Naravno da ga rabim, nisam idiot.
Neću da me provale ljubičasti linkovi!
Anonimni način je na zlu glasu jer služi
da potražiš nešto zločesto.
E pa, ja ne.
Ja potajno istražujem svoje najintimnije spirale tjeskobe.
Do ibera, bez pisanog traga.
Ali, znate i sami, malo je i zabavno
jer si staviš šeširić
i cvike
i malo glumiš da si netko drugi,
a zapravo, to je najistinitija verzija tebe.
Tako da me to zbilja...
rekla bih da me šokiralo.
Šokirala me spoznaja da guglam tako nešto
jer, gle, ja sam odrasla žena.
Iskusila sam ljubavnu patnju, dobro?
U svim oblicima.
Dobivala sam i davala košarice.
Jedan me napucao preko telefona, tijekom Covida. Dosta gadno.
Njega zovem Anti-Soulja Boy.
Ovo je dobar test da vidim koliko vas je u publici mojih godina.
Bit ću iskrena.
Bome vas ima.
Jednom sam napucala tipa na trampolinu.
Nije mi baš na čast.
U moju obranu, nismo skakali.
Samo smo, ono, sjedili...
tužno se talasajući.
Ne znam je l' to još gore.
Jedanput je tip prekinuo sa mnom
navevši sljedeći razlog:
"Mislim da te ne volim koliko ti mene voliš."
"Ne volim te koliko ti mene voliš." Brutalno, zar ne?
E, al' nakon sat vremena preraslo je u:
"Zapravo, nisam siguran da te uopće volim."
Na što odgovorih: "Čuj, rado bih prihvatila prvu ponudu.
Konzultirala sam se sa svojim timom i to nas zadovoljava,
ako se još nudi."
K'o u Dragons' Denu: "Mislim da bismo trebali prihvatiti."
Grozno je takvo što čuti. I grozno je nekomu to reći u facu.
Plus, očito je vladao ozbiljan nesporazum
između mene i tog muškarca. Jer to je istina, naime.
Ako sam u vezi s tobom, onda te jebeno volim, čovječe!
I svašta ću pretrpjeti za ljubav.
Ako to ima smisla, je l'.
No taj tip očito ne razumije,
kao i mnogi s kojima sam izlazila,
da ih zaista volim, ali slabo poštujem.
I rekla bih da to presuđuje.
Je l' možda zvuči grubo?
Naravno da ima muškaraca koje poštujem. Jima Hensona...
Ima ih još.
Još sastavljam popis.
No mislim da je to bilo bolno čuti jer...
Mislim, izjava je očito istinita.
Ja sam romantična osoba. Dajem se do kraja.
Ne mogu prestati biti romantična, takva sam.
Mislim da je to simptomatično za moju generaciju.
Mislim da su cijelu našu generaciju učili da je romantična ljubav
najuzvišeniji oblik ljubavi za kojim treba tragati.
Sve što smo slušali, gledali i čitali učilo nas je
da je romantika najvažnija i treba je naći makar crk'o.
I mislim da me to sjebalo u odrasloj dobi.
Postala sam osoba koja se prisjeća minulih veza,
veza koje nisu uspjele i škodile su mi,
ali ja ih se i dalje prisjećam kroz ružičaste naočale.
Ko prase u lovu na tartufe,
iz prošlosti iskapam trenutke euforične ljubavi
i godinama poslije prežvakavam ih za šut dopamina.
Koji jebeni jad!
Kao kopanje po adventskom kalendaru koji sam već pojela,
otvaram kartonska vratašca,
buljim u plastični kalup
i očajnički se trudim sjetiti kakav je okus čokolada imala.
Na repertoaru nisu samo šale, dobro?!
Bit će i... Ne.
Bit će i veoma tužnih pjesama koje se ne rimuju, O. K.?
Ovo je bio vrhunac one-woman showa, obećavam.
Ali kužite me? Mislim da generacija iza naše
sasvim drukčije poima romantiku.
Ne znam je li im poimanje bolje. Primijetila sam na netu
da u cijelom svom životu nisam zvučala starije.
Skužila sam kako naši mladi briju na netu.
Ideja je romantizirati svoj život.
Ne znam znate li za to. Ako ne znate,
ideja je unijeti romantiku
u svaku poru svog života, i onu najprizemniju,
tako da sve bude romantično i zabavno.
Tipa, skuhaj šalicu čaja, ali neka bude slatko!
Možda da staviš tabletić?
Ili ga skuhaj u malenom antiknom čajniku iz jebene 1998.!
Čudakinjo.
I sve to lijepo u spavaćici,
tako da izgledaš ko viktorijanski duh ili koji kurac.
Romantiziraj svoj život. A mogla bi i u kafić.
Napisati bilješku.
Pisalo bi: "Ugodan dan!"
Možda je netko nađe, pročita i to ga silno obodri.
Romantiziraj svoj život.
A sada
pravo pitanje.
Pitam s ljubavlju.
Jesu li djeca dobro?
Kužite me? Jer ovo je...
Nije normalno. Volim djecu,
zbilja volim klince, ali dajte se jebeno skoncentrirajte, djeco,
inače ćete se boriti za zalihe vode, u Mad Max maniri,
za, prema mojoj slobodnoj procjeni, jedno dva mjeseca. Zato dosta sranja.
Mislim da je posrijedi generacijska reakcija na traumu,
na svijet koji se oko njih ruši,
što za posljedicu ima stupanj ekscentričnosti
kakav nisam susrela godinama, O. K.?
A ja znam što su ekscentrici! Odrastala sam 2010-ih!
Znam što je ekscentričnost, jebemusve! Pripadam generaciji Amélie.
Je suis Amélie. Pravda za Amélie.
Kučka je dobra.
Za žene mojih godina... Amélie je naš Travis Bickle.
Da. Kad god ispalim tu foru, muk.
A ipak je stalno ponavljam.
To se, vidite, zove hrabrost.
Ipak, nekako mi je to i slatko.
Ta se djeca ponašaju kao da su izumila koncept ekscentričnosti.
A ja: "Priđi, dijete. Da te nešto pitam.
Jesi li ikada nosila cilindar,
usred ljeta,
na koncert Panic! At The Discoa
da bi impresionirala biseksualnog dečka koji te mrzi?
Činila sam stvari od kojih bi se ti usrala!
Znam ja što je ekscentričnost!
Poštuj starije.
Ako vam nije poznata generalna ideja romantiziranja vlastitog života,
možda ste čuli za pojedine trendove.
Mogli ste ih zapaziti u algoritmima.
Ideja spoja sa sobom. Ne znam
je li tko to opazio. E, to je jebeno pokvareno.
Jer algoritam agresivno cilja na ljude koji su solo.
Fora je sljedeća:
ne možeš čekati da te netko pozove na spoj.
Izvedi ti sama sebe, curo.
Stavi malo ruža.
Nabaci malu crnu haljinu.
Samo malo ideš van sama, dobro?
Ideš u muzej sama ko pas.
Otiđi sama van nešto pojesti, ako ti je to zamislivo!
Ne znam što sam propustila u zadnjih 10-ak godina,
ali koliko se sjećam,
taj se koncept zvao "živi svoj život, jebote"!
Koji se kurac dogodio ovom društvu
da nam je ideja samoće postala tako nepojmljiva
da više ništa ne možemo raditi sami
a da to ne definiramo kao vezu
sa sobom? Halo!
Mislite li... Pardon, mislite li vi,
pomislite li zaista, kad ugledate
djedicu Talijana
kako sjedi na piazzi
i pijucka crno vino
uz cigaretu,
mislite li zaista da taj čovjek
sjedi i misli:
"Ha, malo sam se izveo na spoj!"
Ne!
Najbizarnije preimenovanje neke aktivnosti
u čin sa samim sobom, ono je koje se odnosi na masturbaciju.
Odnos sa samim sobom, to vam je masturbacija.
Sada to zovemo seksom sa sobom.
Hvala lijepa, ne. Ne sjeda mi ta fraza.
Odzvanja mi nemilim tonom samostalni-roditelj-sam-sa-sobom.
Usto, naime, mrzim se, pa teško da bih samu sebe rado pojebala!
Loša spika za osobe niskog samopouzdanja.
Ide mi na jetra što više ne nazivamo stvari njihovim imenom, čovječe.
Drkanje je drkanje, alo!
Jebeno drkanje, ništa više, ništa manje.
Možemo li prestati sve pretvarati u poseban doživljaj?
Ne pali svijeću.
Slažemo li se svi?
Ne pali svijeću za drkanje, dobro?
Jedini trenuci u ovom životu kad se pali svijeća
jesu kad netko umre ili se posere. To je pravilo.
Dobro?
Dakle...
Gdje sam ono stala? A, da. Ja sam romantična osoba.
Očito. I tako, u ranim 20-ima,
prije 10-ak godina,
učinila sam što bi svaki romantik učinio.
Preselila sam se u London,
grad ljubavi!
Oprostite, to je trebala biti šala.
Jeste li vi bili ovdje?
Koji kurac?
Došla sam u London zbog ljubavi, tipično za mene.
Bilo je teško obitelji i prijateljima objasniti,
uvjeriti ih da ću biti O. K.
Mlada žena seli se na drugi kraj svijeta. Ubrzo sam naišla na citat
koji savršeno opisuje iskustvo
života u užurbanom gradu kao što je London.
Autor je ruski socijalist Aleksandr Hercen.
Savršeno je opisao život u Londonu ovim riječima:
"Nema grada na ovome svijetu koji tako efikasno udaljava čovjeka od drugih
i navikava ga na samoću, kao što to znade London.
Način života, udaljenosti, klima, brojnost populacije
u kojoj osobnost iščezava,
sve to, uz odsutnost europskog tipa razonode,
pridonosi tom učinku.
Tko umije živjeti sam, ne mora se bojati
londonske monotonije.
Ovdašnji život, poput ovdašnjega zraka, škodi slabomu, krhkomu,
onomu koji traži oslonac,
dobrodošlicu, suosjećanje, pažnju." Ali busevi su mi super.
Ovo zadnje je moj komentar.
Jebeš podzemnu!
Londonski bus je prava stvar. Tu se događa život, čovječe.
Kužite me?
Tipa, četvero djece dolje urla i plače.
To je život!
Muškarac si reže nokte...
tako dugo da u nekom času
ne možeš ne pretpostaviti da je prešao na nožne.
To se zove život!
Neki dan sam se vozila svojim omiljenim busom. Živila 73-ca!
Vidim, ima još fanova. Otmjen bus!
Predviđam joj uspjeh na međunarodnom tržištu.
73-ca!
73-ca mi je najdraža,
ali nedavno iskustvo u tom busu
bilo je živi primjer
čestog osjećaja ubijenosti u pojam osobe koja živi u Londonu.
Uđe tip u 73-cu, oboružan ubojitim zvučnikom na mobu
i pusti onu stvar Cheerleader.
Super stvar. Trešti to iz zvučnika,
ujedno on urla kako nas želi sve pobiti.
Koja jukstapozicija vibri!
Ono, odaberi traku, stari.
Ali to čak nije smiješni dio.
Smiješno je bilo to, tu sam prasnula u smijeh,
što je odmah postalo jasno
da čovjek nema pretplatu na Spotify Premium.
Ne znam jesu li ikom od vas ikad prijetili smrću
uz podlogu jebene reklame za dostavu namirnica, ali...
Čudnovato iskustvo.
Ali upravo zbog takvih stvari volim London. To je grad za mene.
London je raj za svakog introverta. Ja sam introvert i zato ga volim.
I volim što sam introvert, ponosim se time.
Ekstroverte mrzim. I plaše me i zamaraju istodobno.
Kad si mlađi, donekle
si prisiljen biti ekstrovert.
Iako si introvert. U 20-ima sam puno više išla na spojeve.
Bilo je to baš dobro. Krasno je bilo.
Dejtanje u 20-ima u Londonu je O. K.
Postoji samo jedna loša strana:
dejt u Londonu često podrazumijeva dejt s britanskim muškarcem i...
Bez uvrede, buraz!
Ali ako se mene pita, govorim, dakle, u svoje ime,
dejtovi s britanskim muškarcima znali su biti
nešto poput međunarodnog diplomatskog programa
u sklopu kojega sam poslana iz Novog Zelanda
da naučim negdašnje učenike internata kako se plače.
Neplaćeno!
Ko obrnuti kolonijalizam, ali da nam je zabavno, kužiš?
Onako, baš veselo.
Šokantno iskustvo. Bio je to za mene kulturološki šok
jer nikad dotad nisam upoznala pravog buržuja.
Ja sam s Novog Zelanda, tog nema tamo.
Koji je kurac toj ekipi?
Najozbiljnije.
Neki imaju obiteljski grb, halo?!
Ne razumijem, objasnite mi. Moja obitelj nije imala grb,
ako je to neko mjerilo našeg bogatstva ili staleža.
Da moja obitelj ima grb, mislim da bi u jednom uglu bila
sličica kutije kukuruznih pahuljica neke lijeve marke.
U drugom kutu, list marihuane.
I kako li se već na latinskom kaže "nedijagnosticirano",
e, ta riječ posred grba.
Vidim, večeras ima i familije, lijepo.
Problem je što buržuji, čudnovato ali istinito,
prolaze neopaženo.
Katkad ih je teško razaznati.
Često nam se kriju pred nosom.
Najlakše ćete ih uloviti za Božić. Bez greške.
Tad se razotkrivaju. Otkrivate njihovu dnevnu sobu,
obiteljske fotke.
Buržuji su opsjednuti Božićem
jer se tad vraćaju roditeljima, kojima su opsjednuti. To ne kužim.
Nije cilj družiti se sa starcima u toj dobi.
Ali oni se ufuraju: "Volim mamicu i taticu!"
Ludo, je l 'da?
Znam da ne treba prosuđivati ljude prema podrijetlu, ali često,
kad gledam te obiteljske božićne fotke,
mnogi moji prijatelji... Ljudi, volim vas,
ali često vaše cure... Izgledaju ko tvoja sestra...
Ona tako sliči tvojoj sestri!
To je stvar Shanije Twain, ne znam jeste li ubrali.
To je originalna pjesma, obradila je moju stvar.
Nije u redu od mene da se obrušavam na buržuje.
Mislim da su Britanci općenito
opsjednuti Božićem do mjere da je to sramotno.
Kužimo se? Upoznam li još samo jednog frajera u srednjim 30-ima
koji govori: "Volim Vilenjaka...
Vilenjak mi je najdraži, volim ga gledati s mamicom."
Upoznam li još jednog takvog, kupit ću pištolj.
Neću pucati, samo ga želim imati.
Da. Dejtala sam u 20-ima.
I rekla bih, generalno gledano,
da je dejtanje u 20-ima daleko lakše
nego u 30-ima.
Govorim u svoje ime, iz svog iskustva. Meni je u ranim 20-ima
dejtanje bilo puno lakše jer nisam imala nijedno jedino načelo
ni vrijednost koje bih branila u toj dobi.
A to je golema prednost kad dejtaš u Londonu.
Ne bih preporučila ni najmanji stupanj samopouzdanja, odmah mu se spusti.
Bila sam posve spremna promijeniti se,
postati što god je tip htio da budem.
"Promijenit ću se, bit ću što god on želi!"
Znala sam ih čak i otvoreno pitati: "Što hoćeš od mene? Može!
Uopće nemam kičme. Oblikuj me kako hoćeš.
Previsoka sam? Bit ću niska. Sićušna.
Stisnut ću se i biti Palčica!
Bit ću dojenče u tulipanu na fotki Anne Geddes.
Napola otvorenih očiju, klimavog vratića. Bit ću sićušna žena!
Ili hoćeš kontra? Bit ću drska!
Mogu biti tvoja drska mala.
Znam ovu spiku: 'Tako, a?'
E pa, sad ću ti ja reći!'
Sve ću učiniti!
Što god treba! Samo reci, može!
No ispostavilo se da takve stvari ne valja govoriti na prvom spoju.
Pogotovo ne u kuglani, preko staza...
Poštujem to
i poštujem osoblje u kuglani što to brani, tako da...
Bilo je puno lakše dejtati u 20-ima, zar ne?
Poslije sve postaje malo teže.
Mislim da je to zato što, kako postaješ stariji,
počinješ drukčije doživljavati ljubav, drukčije je imaš potrebu iskazati
kad napuniš tri banke.
Odjednom, evo tebe: "Napravit ću ti chutney umak!"
Tako želiš iskazati ljubav.
I počinješ tražiti druge stvari.
Sada tražim osobu koja će mi dati osjećaj koji me obuzme
kad vidim svoju torbu na traci za prtljagu u zračnoj luci
i zavrištim: "To je moja jebena torba!"
A svi vele: "Izgleda ko svaka druga."
"Al' to je moja!
U nju stavljam svoje stvari!"
Tako se želim osjećati.
I toliko je teže naći kandidata na načine na koje se danas ljudi upoznaju.
U ranim 30-ima kratko sam bila na sajtovima. Nije bilo zabavno.
Iskreno, uglavnom sam objašnjavala 21-godišnjacima
što je to Concorde. I to je bilo...
Iskreno, bilo je dosta zabavno. Morate to probati.
Kreneš: "Nekoć veoma davno,
godine 2000.,
postojao je avion koji je letio veoma brzo.
Bio je previše... bučan."
A oni: "Ajme! Pričaj dalje!"
Sve postaje teže.
Čujem se kako to izgovaram naglas.
"Tako sam stara." Znam da još nisam, 32 su mi godine.
Nisam još stara, ali znam da starim.
Starim na mnogo suptilnih načina.
Počela sam često govoriti: "Sretno putuj!"
Znate ono?
Ne znam kako, samo je počelo.
"Sretno putuj!"
"Sretan put, čuvaj se!"
Ako ikad čujete tinejdžera
da kaže: "Sretno putuj",
to je murjak u civilu i...
iz nekog razloga idete u zatvor.
Meni se čini da je sve teže.
Kad te tip ostavi u 30-ima, to ti puno teže pada
nego u 20-ima. Jer, kao što rekoh,
u 20-ima još gradiš svoju osobnost
pa odbacivanje ne doživljavaš tako osobno.
Misliš: "Ma sve pet!
Za godinu-dvije bit ću druga osoba,
sve je O. K.
Glavno da si sretan! Sve je super, život je dug. Ostajemo frendovi, naravno!"
Kad te napucaju u 30-ima,
napucali su te zbog toga što si i kakav si.
Jako mi je žao
ako neki od vas to prvi put čuju,
ali to je znanstveno dokazano ako ne znate!
U 30-oj je naša osobnost zapečaćena!
Ovo tu sam ja zauvijek. I u kurcu sam!
Da! Ko kad igraš Mario Kart
i ne znaš koji bi lik bio
i otežeš i otežeš, i vrijeme ti jebeno istekne
i završiš u zadnjoj preostaloj kutiji
i misliš si: "Sad sam jebeni Waluigi do kraja života?!"
Sjajno.
Savršeno.
Možda sam mogla i promijeniti lika u toj šali
jer primjećujem da izaziva sve slabiju reakciju.
Imam osjećaj da kao društvo počinjemo drukčije gledati na Waluigija.
Pa da!
Samo je malko neshvaćen. Brat ga zasjenjuje. Zar ne?
Meni je malo i napet, šta ja znam.
Visok, s onim brkovima... ideš.
Waluigi izgleda ko svaki muškarac u istočnom Londonu.
Šta ne?
Ide on na električnom bajku. A ti: "Čuj Waluigija kako piči!"
Da, teško se u 30-toj pomiriti s činjenicom
da si to sad ti do kraja svog života.
Ne želim se omalovažavati: "Jao, to sam sad ja zauvijek."
Zbilja bih voljela da omalovažavanje sebe
nije postalo tako neodvojivo od mene kao osobe, ali jest.
Iskreno sam mislila
da ću s vremenom prerasti s omalovažavanjem sebe,
ali to se nije dogodilo.
Slučaj sa samo-omalovažavanjem je sljedeći: što si stariji,
to se s većim pravom omalovažavaš.
Bolje se poznaješ, prijatelji te bolje poznaju.
Kao tinejdžerici, prolazilo mi je:
"Ajoj, nikad neću naći dečka, prava sam usidjelica!"
Ko klinke smo se rado tako nazivale.
"Ja sam usidjelica!"
A frendice: "Ma daj, ne pričaj gluposti!
Nisi normalna, daj se saberi!
Naravno da ćeš jednog dana naći ljubav, ne seri!"
Sada, kad su mi 32...
ako kažem: "Čuj, ne znam hoću li se ikad udati",
frendice ko iz topa: "Pa dobro, nije brak za svakoga." A ja...
"Kužim, kužim.
Igra počinje."
Znam da sam maloprije rekla da starim na mnogo suptilnih načina,
a još jedna stvar po kojoj vidim da starim
ta je da sam ovu foru izvela već dosta puta
i sad moram nositi jebene štitnike za koljena...
Tako da, hvala! Ne, ne...
Nisam sigurna čemu plješćete.
Ideji zaštite?
Svašta.
To je problem s bliskim prijateljima.
O. K., ovo je zvučalo gore negoli mi je bila namjera.
No kad prekineš vezu, nastaju problemi s bliskim frendicama.
Hajde budite iskrene prema sebi.
Kad ti bliska frendica prekine s tipom,
naravno, tužna si zbog nje,
ali nekako te to baš i draška, je l' da?
Je l' da? Teško je to ignorirati.
Ajmo iskreno.
Ko kad vatromet za Dan Guya Fawkesa krene po zlu
pa petarde počnu padati po rulji
i svi se pomalo boje, ali ostaju da vide što će biti.
E, tako je kad ti bliska frendica pati zbog prekida.
Jako je to teško.
Zašto? Jer tvoje bliske frendice znaju tko si.
Znaju kakva si u duši, poznaju pravu tebe.
Znaju te godinama.
Pa tako znaju i
točno kako si kompromitirala svoju osobnost
da bi bila s tom osobom.
Vezi je sada kraj
i veo sramote pod kojim se valja vratiti tim prijateljstvima
jebeno ponižava. Jedini ekvivalent kojeg sam se sjetila:
kao da si se usrala u gaće na božićnom domjenku na poslu
u petak navečer, dobro? Pratite me?
I sad se moraš vratiti na posao
u ponedjeljak. I nema ti druge nego...
"Koja luđakinja!
Tko je ta žena?!"
"Ne, čini se da joj zbilja nije dobro i zaslužuje našu ljubav."
Tako sam se osjećala.
Bilo mi je previše neugodno da bih se vratila frendicama.
Užas. Pa sam se okrenula, nakon tog prekida, bez šale,
ljudima s kojima veze nemam.
Tko god bi bio dostupan. Tad je sa mnom živjela moja 80-godišnja baka,
dosta čudna, otresita najbolja frendica
u slučaju prebolijevanja prekida u modernom dobu.
Ali zbilja se trudila, bila je sjajna.
Teško je ženi rođenoj tijekom 2. svjetskog rata objasniti
što je teorija vezivanja.
"A ta anksiozna privrženost, to je bilo zbog racioniranja?"
Tako da to nije pomoglo.
Katkad bih se jadala potpunim neznancima.
Čovjeku koji mi je tada čistio stan.
Plaćala sam mu, važan detalj.
Bio je plaćen. Zove se Lindsey.
Lindsey je bio genijalan. Genijalan tip,
ali čistiti nije znao. Ne bih ga mogla preporučiti čiste savjesti.
Kod čišćenja je imao totalnu jazz vibru.
Išao je kuda ga je duh vodio i...
ignorirao velike kućanske aparate.
Zapalio bi tamjan u mom stanu i ostavio ga da gori.
I meni najčudnija spika,
svaki tjedan je mijenjao profilnu na WhatsAppu.
Nešto tu ne štima.
Ali bio je jebeno nevjerojatan.
Lindsey je...
Odmah sam mu ispričala sve o tom prekidu,
čim smo se upoznali. I prvo njegovo pitanje bilo je:
"Mačka ili laf?"
Mislim si: "Lindsey, frende, bome si u tijeku."
Majke ti!
A zatim onaj sram koji me preplavio
kad sam morala reći, ja, odrasla žena, ozbiljno i emotivno,
kad sam morala izustiti:
"Laf."
"Bio je laf."
Nije meni neugodno što mi je muškarac slomio srce.
Nije me više sram što nisam gej.
Pomirila sam se s tim. Tako je kako je.
Tješim se, ja sam stjegonoša davne prošlosti.
Totalno sam retro.
Ovo je društvo preraslo heteroseksualnost,
a ja se držim za slamku.
I dalje birajući muškarce,
mislim da dijelim mnoge emocije
s ljudima koji skupljaju gramofonske ploče,
u smislu da se obje skupine dično drže nečega što je,
budimo iskreni, medij koji izumire.
I jedni i drugi govorimo:
"Upravo nedostupnost i lošiju kvalitetu
smatramo neodoljivim kod tog formata."
I tako, sjedim ja u svom stanu i govorim "laf",
a Lindsey me pita: "Koliko je veza trajala?"
Rek'o: "Osam mjeseci, čovječe."
Nato će Lindsey:
"Pa šta kukaš ti, mala?!
Koji kurac kukaš?"
Lindsey me samo tako oprao u vlastitoj kući. Objasnio mi čovjek stvari.
Čim smo se upoznali. Ispričao mi je sve o svojim vezama,
o propalim ljubavima i rekao mi nešto što nikada neću zaboraviti.
Na odlasku se okrenuo u hodniku i rekao mi:
"Moraš shvatiti jednu stvar. Došli smo na ovaj svijet da bismo patili.
Preostaje ti jedino da se zabavljaš gdje stigneš.
Ne znam je li me tog časa dotaknuo anđeo
ili je Lindsey jedanput ubio čovjeka iz fore.
Biram vjerovati u prvo, simpatičnije je.
Ponestajalo mi je opcija. Nisam se mogla obratiti najbližim frendicama,
bilo mi je neugodno.
Baka se vratila u Novi Zeland, a Lindsey je dolazio jedanput tjedno.
Pa sam tako učinila što bi učinila svaka osoba mog profila,
posegnula sam za internetom. U anonimnom načinu, dakako.
Moj je problem to što slomljeno srce ne vidim kao...
Meni je ljubavna bol problem koji treba riješiti,
a ne iskustvo koje treba proživjeti.
I sad vas moram upozoriti: kad surfate
pitanje "Može li te netko napucati jer si previše kul?",
ulazite u posve novu zonu interneta,
a to je svijet online coachinga u području romantičnih veza.
Ne znam znate li za to,
ako ne, ukratko ću objasniti.
To je poglavito američka industrija, produžetak life coachinga.
Predstavnici su uglavnom čudaci po imenu Declan, Gavin ili tako nekako.
Utegnuti u odijela, ovaj stav,
a web-adrese su im podosta neurotične, tipa:
"Kako vratiti bivšeg.com"!
"Bivši ti je smrad, ali možda je ipak ljubav tvog života.org".
".edu".
I ti su tipovi bili naprosto sablasni, kao i cijela ta industrija.
Što oni rade? Vrebaju na ljude slomljena srca.
Dno dna. Žele izvući pare od tebe.
Namame te besplatnim online člancima,
popisima apsolutnih nužnosti za tebe,
na kraju svaki tjedan slušaš podkast. Pa onda priručnik,
20 dolara za priručnik, što da ne?
Ali krajnji im je cilj,
ni manje ni više,
rad jedan na jedan preko Zooma.
Tipa, za jebenih 500, 600 dolara. Strava.
S tim da su savjeti tih tipova teže sranje.
Ne slušajte ih.
Jedan od savjeta u jednom od tih članaka glasio je:
"Svaki se dan odjeni kao da ćeš naletjeti na bivšeg."
"Svaki se dan odjeni."
Dat ću vam trenutak da vam sjedne.
Evo, ovako se ja oblačim svaki dan. Neću valjda na oči bivšem u ovoj robi.
32 godine truda i evo rezultata. Možete li vjerovati?
S modnoga stajališta to mogu objasniti samo
ovako: "Neobjašnjivo mi uspijeva, svaki dan,
obući, simultano,
dijete nestalo 1980-ih
i majku koja traži to nestalo dijete."
Neki su zapljeskali.
To me malo vrijeđa
jer potvrđujete da je to stanje stvari.
Kud ću slušati savjete tih likova, užas.
Pa sam potražila žensku stručnjakinju. Mislila sam, to bi možda išlo.
I osvanula je Gillian.
Ni njezina spika mi nije sjela. Jednako loši savjeti.
Jedan je bio, najozbiljnije: "Pij više vode.
Nakon prekida moraš piti više vode." Jebi se, Gillian! Srce mi je puklo,
a ti meni nek pijem vode. Što bulazniš ti?
Daj šuti.
Pa onda: "Učlani se u klub. Druži se s ljudima, učlani se u klub."
Nemam osam godina, Gillian!
Koji kurac? Kakav klub?!
A najgori savjet: "Ne nosi slušalice vani,
lišavaš se konverzacije
s neznancima."
Preko mene mrtve, jebo tebe, Gillian.
Morat ćeš istrgnuti sluške iz mog mrtvog, hladnog...
Hoću da me pokopaju sa sluškama.
Za slučaj da me pokopaju živu, da mogu rokati u lijesu.
Gillian je također bila opsjednuta djetinjstvom.
Mislim da je to u psihoterapiji trenutačno opća opsesija.
Rad s unutarnjim djetetom i to.
Ne pušim to, zaboli me za djetinjstvo.
Nek' se moje unutarnje dijete snalazi.
Meni to ništa ne pomaže,
to silno prekapanje po prošlosti.
Jer djetinjstvo je prošlo, naime.
Ne mogu promijeniti ništa u svom djetinjstvu.
To je jebeni Stonehenge, OI u Sydneyu 2000. Prošlo, bato!
I prilično važan fakt, ne sjećam se baš puno toga iz djetinjstva,
što je, rekla bih, prvi znak da se ništa loše nije dogodilo!
Da je bilo neke traume, brijem da bih se sjećala.
Ali jesam, pokušala sam iskopati neku traumu iz prošlosti
ne bih li opravdala svoje nedostatke u odrasloj dobi.
Moj tata se jednom skoro utopio, to je valjda bila kvalitetna trauma.
Ali zapravo i nije,
s obzirom da, iskreno, baš i nisam bila tužna.
Mislim, naravno da volim svog tatu. Dopustite da pojasnim.
Ali što je slučaj kad se netko skoro utopi?
Da, skoro se utopio,
ali to također znači da je vjerojatno bilo ljeto.
Kužite me?
Tata se skoro utopio, ali bilo je to jebeno dobro ljeto.
2004. je bila dobra godina.
Tako da ništa od traume.
Nula bodova. Pojma nemam što je trauma.
Ali jedna mi je stvar
interesantna kod tog povratka u djetinjstvo.
Mnogi moji vršnjaci to sad proživljavaju.
Napokon se susrećem sa svojim roditeljima
u dobi u kojoj su oni mene dobili. Dosad ih nismo poznavali u svojoj dobi.
Napokon se suočavamo licem u lice kao odrasle osobe.
Sada mi je moje djetinjstvo puno jasnije.
Tata bi svake večeri došao kući s posla,
šutio kao riba,
otišao drito na stražnje stube, pušio i pio kavu do spavanja.
Sad, u ranim 30-ima, mislim si: "Što god te veseli, brate.
Nagni taj Nescafé, crn kao noć, s 14 šećera
samo da osjetiš bar nešto, tata!"
Jer naši tatice nisu imali ASMR.
Razmislite malo.
'90-ih nisu imali ASMR,
nisu imali male hidraulične preše za drobljenje jebene kutije Pringlesa.
Kako su se oni opuštali? Imali su samo cigarete bez poreza i osjećaj praznine.
I mami je bilo teško, jebomepas.
Ta je žena rodila troje djece do dvadesetosme!
To je opsceno! To je udaja djevojčica!
Halo? Troje djece do 28.!
Sumanuto. Da sam mogla sresti svoju majku u ovoj dobi,
bila bih joj frendica koja je uvjerava da me ne rodi.
Shvaćate? I mislim da se nitko ovdje
nema pravo zvati feministom ako ne bi bio spreman učiniti isto.
Je l' tako? Ako ne biste bili spremni vratiti se u prošlost
i uvjeriti vlastitu majku
da vas ne rodi.
Pa da se može zajebavati još koju godinu.
Ta strka oko pitanja, bi li se vratio u prošlost i ubio bebu Hitlera?
Alo, vratila bih se
i ubila sebe
kako bi moja mama mogla na Bali.
I to je feminizam. Mislim.
Mislim da jest.
Uglavnom, Gillian mi nije sjela.
Shvatila sam da to neće ići pa sam tražila dalje.
I našla Sveti gral. Jednu jedinu, Margaret.
Margaret je bila Amerikanka, debelo u 80-ima.
Starija žena, govorila je ovakvim hrapavim glasom.
Uvijek prije spavanja slušala sam njene podkaste. Margaret je bila zakon.
Znala je o prekidu govoriti u sloganima kakvi se tiskaju na naljepnice,
to ste svi čuli, tipa:
"Jedini izlaz je proći kroz to."
Kako jebeno mrzim tu izreku.
A i ne razumijem je.
Kako je moguće da do 2024. nismo našli način da to zaobiđemo?
Imamo vibrirajuće analne kuglice.
Kojima se upravlja preko Bluetootha.
A još ne znamo izbjeći očaj zbog prekida?
Što ti znanstvenici rade? Zar nikad nisu oćutjeli ljubav?
U ovoj dobi treba postupati na sljedeći način:
moraš skužiti koje su tvoje vrijednosti
i njeguje li ih osoba s kojom želiš biti.
Ako ne, produži dalje. Ako da, samo naprijed.
Najveća stvar, djeca. Moraš znati želiš li imati djecu.
Ako se tu ne slažete, bit će to prevelika zapreka.
I, stid me to reći, ali bio je to
prvi put u svom životu da sam se upitala
ne bih li trebala imati djecu, nego želim li ih.
Ispostavilo se da je odgovor bio ne.
I ispostavilo se da je to pogrešan odgovor.
Dobro? Nemojte to govoriti.
Ako je tako, nemojte to nikome reći.
Otkrila sam društveno prihvatljiv odgovor: "Možda jednog dana!
Djevojka o tome ne govori!"
Ljudi vole tako. Ne vole čuti ne.
Čak i oni koji to prihvaćaju.
Mislim da ponekad to tumače
kao neko radikalno opredjeljenje, političko i sl.
Kao poruku društvu.
Ništa ja tu ne poručujem, ništa nije radikalno.
Samo sam jebeno lijena i ne volim se saginjati, O. K.?
To je dovoljna motivacija za život bez djece.
Bog me nije stvorio da ustajem prije devet, dobro? I to je u redu.
Mislim čak da su tuđi porivi za imanjem djece još sjebaniji.
Mislim da neki žele djecu jer ne žele umrijeti sami.
Ne kužim tu logiku.
Gle, dan tvoje smrti
sam po sebi bit će loš dan.
Je l' tako?
I sad ćeš ti uložiti desetljeća svog života
da se kvantitativno osiguraš za taj jedan jedini dan.
Zajebi to. Ubaci mi DVD i ja sretna.
Dajte mi da umrem sama... s hrpom DVD-a.
Bilo je sjajno raščistiti to sa sobom, no muci tu nije kraj.
I dalje je generalna pretpostavka
da ćeš, ako si rođen u tijelu sposobnom za rađanje,
to jednoga dana poželjeti i ostvariti.
Nedavno sam bila na dječjem ročkasu
i igrala se s djecom. Volim djecu, super se s njima slažem.
Jedan stariji gospodin je to primijetio i reče:
"Budi li to majku u vama?"
Jebote, kako sablasno.
Pazi izraz. "Majka u tebi."
Pretpostavka je, dakle,
da u svakoj djevočici čuči malena majka
koja čeka da joj izleti kroz prsa i pojede tijelo domaćina
kako bi postala Majka.
Nisam ti ja Kinder Surprise, alo.
Nema ničeg unutra.
To bombardiranje biološkim činjenicama
od malih nogu. Strava! Curice slušaju sranja poput,
nemam pojma kako uopće znam za to,
poput: "Rođena si s dovoljno jajašaca.
Jajašca su u tvome tijelu otkad si bila beba i tvoje će bebe
imati jajašaca napretek. Ona su poput ikre lososa,
nikad ti ih neće usfaliti."
"Gospodine, morat ću vas zamoliti da odjebete
i prestanete mi govoriti da sam puna jajašaca.
Na tlo!"
Neprekidno nas huškaju jedne protiv drugih,
one koje žele i one koje ne žele djecu.
Evo, moja motivacija oscilira, dobro?
Oscilira između dvije perspektive,
ovisno o mom stupnju samopouzdanja u danom času.
Kad se osjećam zadovoljno sobom, rezoniram:
"Eto, moji bake, djedovi, roditelji usavršili su recept, nema dalje."
Ili to ili ako sam nezadovoljna sobom:
"Što god to bilo, moramo svršiti s time.
Ti to moraš okončati, stara."
Ludo...
Bilo je jako dobro razriješiti to sa sobom. Hvala, Margaret.
Jer to će utjecati na sve veze
u koje ću se još upustiti.
I za to imam zahvaliti Margaret.
Jebote, starici Amerikanki
čije sam podkaste slušala svake večeri.
I još me nešto Margaret naučila. Zvuči otrcano,
ali naučila me da nema odustajanja.
Kad sam je slušala, baš sam bila utučena.
I naučila me da ne treba prestati vjerovati.
Jer katkada to jednostavno moraš.
Moraš proći kroz sva ta sitna sranja,
sročena u 16.000 riječi, jer to će te dovesti osobi,
onoj osobi koja će reći,
ovim ili onim riječima: "Ostat ću s tobom do kraja."
A to nikad nije prva torba na traci za prtljag.
Treba nekoliko đireva. Osim, doduše, ako putuješ poslovnom klasom.
Da, to imam zahvaliti njoj.
Drago mi je što sam je poslušala jer danas, godinu dana poslije,
ja sam zaručena, što je tako uzbudljivo!
Naravno da nisam zaručena.
Ja...
Što?!
Oprostite...
Je li itko ovdje čuo...
ijednu riječ
koju sam rekla?
Naravno da nisam zaručena!
Zašto bih bila? I zašto bih to vama rekla?
Ne poznajem vas. Ne...
Dobro, ovo je bila podla fora, ali sami ste si krivi.
Reći ću vam što je zbilja bilo.
Nisam zaručena. Ispričat ću vam što je zbilja bilo.
Bila sam jako, jako tužna.
Jako tužna, a nisam znala razlog.
Nisam znala razlog
jer nije to bila neka posebno važna veza,
ali tako je to s prekidima.
Nikad ne znaš koji će te dotući, kao pokvarena kamenica.
Jedna i gotov si.
E, to je bio taj slučaj. Bila sam očajna
i odlučila sam... da ću to učiniti.
Platit ću Margaret
sesiju preko Zooma jedan na jedan
za 600 američkih dolara!
Aha, s pravom ste zinuli.
Bez uvrede, mogu si to priuštiti.
Ja sam opasan spoj financijski stabilne
i psihički nestabilne osobe.
Pravi plijen za prevarante.
Kao Shelley Winters u svakom njezinom filmu.
Ciljana šala.
Uglavnom, otišla sam na stranicu
i otvorila ono što sam mislila da je formular
u koji ću upisati podatke o sebi, ali ništa od formulara.
Samo YouTube prozorčić s malim naslovom.
Pisalo je samo: "Veoma potresna obavijest."
Da... Margaret je umrla.
Nevjerojatna reakcija ljudi koji su prije 5 minuta saznali da je postojala.
Bez uvrede.
Ali ajde.
Istina, ludo je.
E, ali...
Ne samo da je umrla,
nego je, molim lijepo, bila mrtva
cijelo vrijeme
dok sam ja slušala njezine podkaste
i čitala njen priručnik.
Ne znam je li tko od vas ikad doživio zaplet iz Šestog čula,
ali osjećaj nije dobar.
Pardon, zar to nikome nije nenormalno?!
Mjesecima sam slušala savjete
žene koja više nije postojala.
Koji kurac? Da se usereš.
Mene to užasava.
Užasava me ideja da negdje zauvijek postoji naša verzija,
negdje u eteru zauvijek živi verzija Margaret,
nikad neće biti obrisana.
Mene to užasava.
Što će biti sa mnom?
Ako je tako, što ostavljam u nasljeđe sljedećoj generaciji?
Zar ovu bilješku?! Ovu jebenu bilješku?!
Povrćepterećen? To?
Nemoguće.
To i jest ono čudno u ovom šouu.
Isto je kao i s Margaret.
Margaret više ne postoji,
kao ni osoba koja je napisala ovu bilješku.
Jedva prepoznajem ženu koja je napisala ove riječi.
Pa ipak, znam da, kad mi opet slome srce,
da ću je opet sresti!
Jer tako to ide. Ljudi se zapravo ne mijenjaju.
Ovo je zauvijek zapečaćeno.
Ponavljat ću iste pogreške opet i opet i opet.
U beskraj.
Tako da, jedino što mi sada preostaje,
jest prikupiti zadnje ostatke mudrosti koje imam,
prenijeti ih na sljedeću verziju sebe
i nadati se, jebeno se moliti, da će ona to znati bolje.
To je više-manje to.
Ali, ruku na srce,
na početku sam vas upozorila,
svršeci mi nisu jaka strana.
Prijevod: Vlatka Briški Za Transperfect Media