Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ROSE MATAFEO: A TAK POŘÁD DOKOLA
Jak je? Ne. Nechte toho.
Vážně toho nechte.
Posaďte se.
Posaďte se. Počkat, nikdo z vás vlastně nestál.
Konce mi vážně nejdou, dobře?
Pamatujte na to.
Vysvětlím vám to.
Až vám to vysvětlím, tak konečně pochopíte,
o čem celý tento výstup je.
Celý výstup, nebojte se,
je to jednoduchý výstup, založený na jednoduché poznámce.
Tím myslím poznámku z aplikace Poznámky na iPhone.
Všichni ji znáte, ne?
Pokud aplikaci Poznámky neznáte,
je to místo, kam lidé
podobní mně a v mém věku
a ve stejném duševním rozpoložení
píšou své nejcitlivější, nejhlubší a nejtemnější myšlenky.
Vždyť je to ta vůbec nejbezpečnější aplikace všech dob.
Není snad? Ne že byste její obsah
nahráli do každého zařízení Mac, které jste za posledních
pět let vlastnili, no ne?
Miluju Poznámky. Jsem velkým fanouškem.
Miluju je, protože je to strašně všestranná aplikace.
Umí všechno. Nechápu, jak se jí neustále daří zachytit
celý rozsah toho, co to znamená být člověkem.
Čtu si v Poznámkách ohromné množství věcí.
Nechápu, že můžu číst svůj nákupní seznam
v úplně stejném stylu a fontu, v jakém si pak čtu
o celebritě, která se omlouvá za rasistickou urážku.
Chci aplikaci, která umí obojí.
Poznámky miluju taky proto, že jsem je začala využívat radši,
než abych si zapisovala do...
prostě to řeknu, bude to asi kontroverzní,
ale já prostě nesnáším notesy.
Nesnáším, když si lidi zapisují věci do notýsku.
Přímo nenávidím, když to dělají na veřejnosti.
Je to pěkně trapné.
Je to tak.
Když někoho zahlédnu,
jak píše do notesu, probouzí to ve mně to nejhorší.
Hlásek v hlavě mi našeptává: "Jen se podívejte na chytrolínku!
"Jak si tu píše do notesu, je jiná než ostatní holky.
"Zjevně ji políbila múza
"tady v tom fast foodu uvnitř obřího obchoďáku,
"a musela si to zapsat na papír."
Jednou jsem viděla ženu,
jak si něco poznamenává na pláži.
Běž do prdele. Děláš si srandu?
Přijdu jsem k ní a povídám: "Pardon,
"ale netušila jsem, že jsme ve společnosti spisovatelky!"
"Jako by nás poctil přítomností sám Hemingway!"
"Pardon, ale některé z nás by se rády
"zase vrátily k focení selfies
"a posílaly je mužům, kterým jsme ukradené. Hezký den."
"Na rozdíl od vás mám co na práci."
Odmítám si psát věci do notesu. Nesnáším na nich úplně všechno.
Když jste dříve měli notes,
tak to podle mě něco znamenalo.
Buď jste byli detektiv...
nebo nějaká druhá věc, nevím.
Sériový vrah Zodiac. Netuším.
Jedno, nebo druhé.
Nechápu, že si dnes každý může dovolit deník značky Moleskine.
K něčemu takovému byste měli mít povolení.
Měla by existovat korelace
mezi kvalitou vašich myšlenek a kvalitou papíru, na který píšete,
a za tuto pravdu klidně zemřu.
Přiznávám, že k jedné věci notes stále používám,
a to ke sledování menstruačního cyklu.
Ano, dělám to postaru offline.
Doporučuju vám to samé, pokud taky menstruujete,
protože se mi nelíbí představa, že by všechny ty aplikace
a jejich tvůrci ze Silicon Valley věděli,
ve které dny se chci zabít.
Některé věci je lepší si nechat pro sebe.
Toto info není zadarmo.
Ani nevím, jak vysvětlit lidem, kteří nemenstruují,
jak moc můžete být posedlí sledováním vlastního cyklu.
Nesleduju jen menstruaci, ale také úplně vše kolem:
na co mám chuť, co se ve mně odehrává,
těžko se to vysvětluje někomu, kdo nemenstruuje.
Musím jim říct: "Brácho,
"kdyby se ti každý měsíc odehrálo v koulích něco,
"co by tě
"přimělo se odstěhovat do Berlína
"a začít tam nový život,
"možná by sis taky tu a tam pustil podcast."
"Takže laskavě odpal. Padej."
Nechápu, že mě odjakživa neučili si sledovat cyklus.
Začala jsem s tím až, když mi bylo skoro třicet.
Nevím, jestli je to ve vaší zemi stejné,
ale na Novém Zélandu
zodpovědnost za to, že budete poučeni o menstruačním cyklu,
padla na, nebudete tomu věřit,
ale na tělocvikáře.
Netuším, jestli to tak chodí i jinde.
V mém případě to byl chlap
jménem Nick Wilson,
odbarvený blonďák, kšiltovka dozadu, obří sluneční brýle,
až to občas vypadalo, že má ta kšiltovka oči.
V ruce držel hrnek jako rekvizitu a povídá:
"Každý měsíc vykrvácíte asi hrnek krve."
Mně je 11 a říkám si: "Do toho hrnku? O čem to mele?"
Šílenství.
Tělocvikář je asi ten nejméně soucitný člověk na celé škole.
Vždyť to ani není skutečná práce.
Ale zpátky k poznámce.
Něco vám o ní povím.
S touto poznámkou jsem začala
během poněkud složitějšího období v mém životě.
V takovém tom období, kdy si píšete poznámky do Poznámek.
Vůbec poprvé jsem za svůj dospělý život
bydlela sama.
Zažila jsem několik rozchodů. Co naděláte.
Ztratila jsem víčko termosky.
Řekněme, že stará Rose neměla na růžích ustláno.
A tak jsem vytvořila poznámku a začala si psát deník.
Psala jsem do něj vše, každý svůj šílený pocit
spolu se vším, co píšete do Poznámek
jako online recepty
nebo nápady na vtipy.
Dala jsem do té poznámky úplně vše.
A někdy loni jsem si začala říkat:
"Do prdele, to je něco."
"V té poznámce je tolik materiálu."
"Mohla bych
"na té poznámce založit celý výstup."
"Mohla bych si ji vytisknout."
To bych ovšem nikomu
tady z vás raději nedoporučovala,
protože poznámky v aplikaci Poznámky
jaksi vůbec nikdy nekončí,
a kdo by to tušil, ale konce jsou důležité.
Konce dávají věcem význam.
Dávají nám šanci se zamyslet nad tím, co se stalo.
Bez konců se nikdy nepoučíme, a naopak
opakujeme stále dokola jedny a ty samé chyby,
ale to jsem tehdy nevěděla.
A tak jsem udělala první chybu
a zkopírovala poznámku do dokumentu ve Wordu,
prostě jsem ji přetáhla. Šílený masakr.
Formátování šlo do kytek. Chybí fonty.
Poznámka a Microsoft Word zkrátka nejdou dohromady.
Je to jak potkat úču v supermarketu.
"Co tu děláte, paní učitelko?"
Takže jsem to vytiskla
a nezkontrolovala počet slov.
Napsala jsem si pro sebe: "Zlom vaz."
Kruci!
Nechte si to, zbabělci!
A tak jsem začala tisknout
a nezkontrolovala jsem počet...
počet slov ani počet stran, a spustila jsem tisk.
A...
prostě to tisklo a tisklo.
Tisk, tisk, tisk, tisk, tisk, tisk, tisk, tisk.
Ta tiskárna si na tom vyloženě ujížděla.
Třicet stran,
nejmenší možný font.
Netuším, v jakém bodě přestane poznámka být poznámkou
a stane se naprosto vyšinutým manifestem.
Třeba 16 tisíc slov?
16 tisíc slov.
Valerie Solanos, žena, která postřelila Andyho Warhola,
měla manifest o rozsahu 24 tisíc slov. Jen ať víte.
Nechci se moc vytahovat,
ale dejte mi čas do Vánoc a napíšu taky tolik.
Předem vás varuju, že to není příjemné čtení.
Podělím se jen o jednu doslovnou citaci,
abych vám ukázala citové rozpoložení,
v jakém jsem tehdy byla.
Tady je.
Nebyla pro účely výstupu upravena.
Takto ta poznámka fakt začíná.
Jediná věta, která zní:
"Možná mám hodně problémů, ale alespoň mám taky srdce."
Děkuji, nechci. Vážně ne.
Ne, děkuji,
Ne.
Ne, ne, ne, ne.
Tohle moje já mi opravdu nechybí.
Z jakého liminálního pekla v MySpace
tahle čúza komunikuje?
A přitom nejde jen o tyhle emo blbinky.
Jsou tam i normální věci, jako třeba nápady na vtipy...
Třeba tady jsem si poznamenala jen přeokurkováno,
vymyšlené slovo, které znamená, že máte moc okurek.
Takže...
je to plné smíšených pocitů.
A právě během čtení této poznámky mi došlo,
že mi konce opravdu nejdou.
Neumím věci ukončovat.
Neumím ukončovat vztahy. Úplně to většinou nezvládám.
Jedním z příkladů, o kterém vám můžu říct,
a neříká se mi to lehce, protože vám vidím do obličejů,
a je to dost citlivé téma, protože je to čistá pravda.
V určitém bodě jsem si po jednom ze svých rozchodů
začala opravdu googlit frázi:
"Může se s vámi někdo rozejít, protože jste příliš cool?"
Myslím,
že tato otázka má tolik ubožácké energie,
že by uživila celou vesničku, chápete to?
Ano, zapnula jsem anonymní režim,
jak jinak, nejsem přece úplně pitomá.
Tohle v historii fakt nepotřebuju.
Anonymní režim má špatnou reputaci,
protože tak hledáte neslušné věci.
Nic pro mě.
Zapínám ho jen, když válčím s těmi nejvíc soukromými úzkostmi.
Pak je nechám umřít a nezanechám ani stopy.
Především je to ale zábava,
protože si můžete nasadit klobouček
a sluneční brýle
a předstírat, že jste někdo jiný,
i když je tohle vaše nejskutečnější já.
Opravdu mě to
upřímně šokovalo,
že jsem si googlila něco takového,
protože jsem přece už dospělá.
Už jsem pár srdcebolů překousla.
Vyzkoušela jsem si všechno.
Dala jsem kopačky, dostala jsem kopačky.
Během pandemie jsem je dostala přes telefon. To nebylo hezké.
Říkám tomu Soulja Boy naruby.
Tímto vtipem se ukázalo, kolik lidí v mém věku je v publiku.
A abych řekla pravdu,
je vás tak akorát.
Jednou jsem odkopla týpka na trampolíně.
Nejsem na to pyšná.
Ale neskákala jsem u toho.
Jen jsem na ní seděla
a smutně se vlnila.
Nevím, co je horší.
Jednou jsem dostala kopačky,
když mi někdo řekl:
"Podle mě tě nemiluju tolik, jako ty miluješ mě."
"Nemiluju tě tolik, jako ty mě." Strašný.
Ani ne za hodinu po rozchodu to vylepšili slovy:
"Vlastně nevím, jestli tě vůbec miluju."
Na což jsem řekla: "První verze se mi líbila teda víc.
"Probrala jsem to se svým týmem, a radši bychom přijali tu první,
"pokud je k mání."
Jako v pořadu Den D, když říkají: "Bereme to."
Něco takového vážně nechcete od nikoho slyšet,
navíc z očí do očí.
Přijde mi, že jsme se s tím chlapem nepochopili,
jakože absolutně vůbec, protože tak to se mnou chodí.
Když už s vámi chodím, tak vás ale kurevsky miluju.
Udělám pro lásku cokoliv.
Chápete mě, ne?
Přijde mi ale, že ten chlap nepochopil,
jako většina chlapů, s kterými jsem něco měla,
že když vás miluju, tak to ještě neznamená, že vás respektuju.
A víte co? Říkejme tomu třeba remíza.
Je to ode mě kruté?
Nějaké chlapy respektuju. Třeba Jima Hensona.
A možná ještě někoho.
Zatím na tom seznamu dělám.
Asi nejvíc mě na tom zabolelo,
že měl ten chlap vlastně pravdu.
Jsem romantička. Kulervoucím způsobem.
A nikdy se na tom nic nezmění.
Podle mě za to může generace, které jsem součástí.
Přijde mi, že nás učili, že romantická láska
je nejdůležitější a musí se za ni bojovat.
Cokoli jsme poslouchali, sledovali nebo přečetli,
všude jela romantika,
za kterou se musí tvrdě bojovat.
Myslím si, že mi to zničilo dospělost.
Udělalo to ze mě člověka, který se dívá na bývalé vztahy,
které nefungovaly a škodily mi,
růžovými brýlemi.
Jak prase s lanýži,
které se vrací v čase a rypáčkem hledá lásku,
z níž chce zas po letech vyžrat všechen dopamin,
který tam najde, a je to k pláči.
Jako bych si prohlížela adventní kalendář, který jsem už vyjedla.
A tak otevírám papírová dvířka,
koukám na tu plastovou formu
a snažím se si vzpomenout, jak čokoláda vůbec chutná.
Ale nepsala jsem si jen vtipy.
Najdete tam... Ne.
Najdete tam i smutné básně, které se nerýmují.
Větší one-woman-show to nebude, to vám slibuju.
Víte, co tím myslím? Mladší generace zase,
přijde mi, uvažuje o romantice úplně jinak.
A nevím, jestli lépe. Všimla jsem si toho na internetu
a nikdy předtím jsem si nepřipadala tolik stará.
Mladí lidé na internetu totiž dělají to,
že si romantizují vlastní život.
Nevím, jestli jste o tom taky slyšeli,
ale jde o to, že přidáte romantiku
do každé běžné věci, kterou v životě děláte,
ať je to romantické a zábavné.
Třeba si vaříte čaj, ale roztomilým způsobem.
Třeba to děláte s panenkou
nebo si ho uděláte do staré konvičky z roku 1998.
Vy podivíni.
Rovnou si oblečte noční košilku
a hrejte si na viktoriánského ducha.
Romantizace života. Třeba jdete do kaváry.
Napíšete tam vzkaz.
Bude na něm: "Měj se hezky."
Někdo ho najde, přečte si ho a bude mu lépe.
Romantizace života.
Nyní bych
se ale ráda na něco
s láskou zeptala.
Jsou mladí v pořádku?
Víte, jak to myslím? Protože tohle...
Přijde mi to šílené. Mám mladé ráda, opravdu.
Ale podle mě by se děcka měla dát dohromady,
protože budou bojovat o pitnou vodu jako v Šíleném Maxovi
přibližně asi tak do dvou měsíců, takže ať toho nechají, jasný?
Chápu, že je to generační reakce na trauma,
svět se řítí do sraček
a oni neví, co dělat s roupama,
ale to tak, že jsem to roky nezažila.
A to jsem dospívala mezi lety 2010 a 2020.
Já znám roupy.
Generace Amélie z Montmartru.
Je suis Amélie. Zasloužila si lepší osud.
Mám tu čúzu ráda.
Pro ženy v mém věku je Amélie jako Travis z Taxikáře.
Tomuhle vtipu se nikdy nikdo nesměje,
ale stejně ho pořád opakuju,
a tomu se říká odvaha.
Zároveň mi to přijde strašně sladké,
protože dnešní děti si myslí, že vynalezly roupy.
Na což říkám: "Dítě moje, můžu se tě na něco zeptat?
"Šlo jsi někdy v cylindu
"uprostřed léta
"na koncert Panic at the Disco!
"abys udělalo dojem na bisexuála, který tě nesnáší?"
Zažila jsem věci, které by vámi otřásly!
Znám roupy.
Respektujte starší.
Jestli jste ale o romantizaci života neslyšeli,
možná jste slyšeli o něčem, co pod to taky spadá.
Možná vám to vyhodil algoritmus.
Jde o myšlenku, že můžete chodit sami se sebou.
Narazili jste na to? Za mě je to naprosto šílený koncept,
protože je podle mě agresivně namířen proti nezadaným
v algoritmu.
Jde o to,
že nemůžete čekat, až vás někdo pozve na rande.
Musíš se pozvat sama, holka.
Nahoď tu rtěnku.
Nasoukej se do černých šatiček.
A prostě se pozvi na rande.
Zajdi si do muzea.
Pozvi se na jídlo, jestli si to můžeš dovolit.
Nevím, jestli mi něco
za posledních 10 let uniklo, ale dříve jsme tomuhle
říkali prostě žít svůj podělaný život.
Kde jsme jako společnost udělali chybu, že jsme zapomněli
na to, co to znamená být o samotě,
a proto už nic nemůžeme dělat sami,
aniž bychom to museli přirovnávat k tomu, že chodíme
sami se sebou? Pardon.
Jako pardon, ale vážně si myslíte,
že když narazíte venku
na starého Itala,
jak sedí v pizzerii,
srká červené vínko,
a kouří cigaretku,
vážně si jako myslíte,
že si pro sebe říká:
"Vzal jsem se na randíčko, víš co."
[mluví italsky]
Ne!
Nejdivnější činnost, která si taky prošla touto změnou,
musí být rozhodně masturbace.
V rámci vztahů se sebou samým došlo i na masturbaci.
Dneska se tomu říká sex se sebou.
Děkuji, nechci, vážně ne.
Až příliš mi to připomíná film Jak na věc s Hughem Grantem.
Vždyť se nenávidím, jak bych se sebou mohla mít ještě sex?
Tohle nám lidem bez sebeúcty vůbec nepomáhá.
Dneska už vážně nemůžeme nazývat věci pravými jmény.
Prostě tomu říkejte honička.
Prostě hoňka, nic víc, nic míň.
Ne všechno musí být hned extra.
Nezapalujte si k tomu svíčku.
Můžeme se všichni na něčem dohodnout?
Nikdy si k honění nezapalujte svíčku.
V životě byste měli zapálit svíčku jedině tehdy,
když někdo umře, nebo se posere. Taková jsou pravidla.
Jasné?
Takže...
O čem jsem mluvila? Ach ano, jsem romantička.
Zjevně. Když mi bylo kolem dvaceti,
asi před deseti lety,
udělala jsem to, co by udělal každý romantik,
a odstěhovala se do Londýna,
města lásky!
Pardon, to měl být vtip.
Byli jste tu někdy?
Co to proboha je?
Odstěhovala jsem se do Londýna za láskou,
což se dost těžko vysvětlovalo rodině a přátelům.
Modlili se, ať se mi nic nestane.
Mladá žena na druhém konci světa.
Brzy jsem pak narazila na citát,
který skvěle vystihoval mou zkušenost
s životem v uspěchaném Londýně.
Je to citát ruského socialisty Alexandera Herzena,
který o Londýně velmi trefně prohlásil:
"Na světě neexistuje město, které by vás
"lépe naučilo stranit se lidí
"a užívat si samoty, než je Londýn.
"Způsob života, vzdálenosti, podnebí a množství různých lidí,
"v nichž se jedinečnost vytrácí,
"spolu s nedostatkem rozptýlení kontinentu
"mají stejný účinek."
"Kdo umí žít sám, se nemusí úmornosti Londýna
"vůbec nijak obávat."
"Místní život a vzduch škodí pouze slabochům,
"kteří by se rádi opřeli o své okolí
"a našli v něm uvítání, sympatie a pozornost."
Ale busy mají fajn.
To už je moje poznámka.
Kašlu na metro, nezajímá mě.
Londýnské autobusy vedou.
Jedině v nich je opravdu živo.
Znáte to, ne?
Čtyři děcka, která si v dolním patře můžou svoje oči vyplakat,
tomu já teprve říkám život.
Týpek si to stříhá nehty...
Trvá mu to tak dlouho,
že si je snad začal stříhat i na nohou.
To je život, zlato!
Tu jsem jela oblíbenou linkou č. 73.
Ať žije 73. Vidím, že tu má taky fanoušky, klasická linka.
Věřím, že lidi v zahraničí si tuto pasáž určitě užijou.
Linka 73!
Miluju č. 73, nejlepší,
ale nedávno se mi v ní stalo něco,
co vlastně vystihuje,
jak moc může člověka život v Londýně vytočit.
To tak nasedl chlap s dobrými repráky
a začal hrát píseň Cheerleader.
Skvělý song. Hrál to na celý bus
a do toho hulákal, že nás chce všechny zabít.
Přišlo mi, že si to krapet protiřečilo.
Buď jedno, nebo druhé, brácho, no ne?
Ale tím to zdaleka nekončilo.
Osobně jsem se začala smát až tomu,
když se ukázalo, že si chlapík
zjevně nepředplácí Spotify Premium,
protože nevím, jestli vám někdy už vyhrožovali smrtí
za zvuků reklamy na HelloFresh,
ale byl to divný zážitek.
Ale právě to na Londýně zbožňuju.
Je to splněný sen introvertů, což jako introvertka miluju.
Baví mě to, jsem hrdá introvertka.
Nesnáším extroverty, protože mě děsí a zároveň nudí.
Když jste mladí, tak mi připadá,
že musíte být trochu extrovertní,
i když jste introvertní dvacátník.
Tehdy jsem randila víc.
Nebylo to špatné, vlastně to bylo fajn.
Randit jako dvacátnice v Londýně je v pohodě.
Jediná nevýhoda spočívá v tom,
že si často musíte vyrazit i s britskými muži,
což nemyslím nijak zle.
Ale přijde mi,
osobně se mi zdá,
že chodit s britskými muži občas připomíná
mezinárodní diplomatický program,
kvůli kterému mě přivezli z Nového Zélandu
až někam sem,
abych tady naučila muže z internátů plakat.
Tomu říkám neplacená práce!
Takový trochu kolonialismus naruby, ale o něco zábavnější.
Elegantní způsob.
Vlastně mě to zaskočilo, zažila jsem kulturní šok,
protože nikdy předtím jsem na opravdové fajnovky nenarazila.
Jsem z Nového Zélandu.
Nechápu, o co těm nóbl Britům jde.
Vážně tomu nerozumím.
Někteří z nich mají rodinné erby. Co prosím?
O čem to mluvíš? Má rodina nemá žádný erb.
Pokud bych měla bohatství a původ své rodiny
zachytit v erbu, tak byste v jednom rohu našli
obrázek těch nejlevnějších kukuřičných lupínků vůbec.
Konopný list.
A k tomu latinský výraz pro: "Diagnóza zatím chybí,"
který by se tam hrdě skvěl.
Vidím tu dnes pár členů ze svého klanu.
Nóbl lidí si totiž často
vlastně ani nevšimnete,
protože je těžké se na ně zaměřit.
Pod svícnem je největší tma, víte?
Nejsnáze je ulovíte během Vánoc,
když jste s nimi pohromadě v obýváku,
kde mají rodinné fotky.
Fajnovky jsou posedlé Vánocemi,
protože můžou navštívit rodiče.
V tomto věku už s nimi nemáte trávit tolik času.
Ale oni namítají: "Mám mamku a taťku rád."
Šílené, nemám pravdu?
Vím, že byste neměli lidi soudit na základě původu,
ale když vidím rodinné vánoční fotky
svých přátel, které mám moc ráda,
a dívám se na jejich přítelkyně...
Vypadají jako jejich ségry.
To zpívá Shania Twain, nevím, jestli to znáte.
Původně je to moje píseň, ona udělala jen coververzi.
Tohle si možná nóbl lidi nezaslouží.
Přijde mi, že Britové jsou obecně
posedlí Vánocemi způsobem, který mi připadá dost trapný.
Jestli ještě někdy potkám dalšího chlapa po třicítce,
který mi řekne, že miluje Vánočního skřítka.
"Miluju film Vánoční skřítek, koukáme na něj s mamčou."
Jestli ještě někdy někoho takového potkám, koupím si zbraň.
Nepoužiju ji, ale chci ji mít.
Ve dvaceti jsem randila
a musím vám říct,
že randit v tom věku je mnohem snazší,
než když to děláte po třicítce.
Protože když mi bylo ještě kolem dvaceti,
tak jsem neměla vůbec žádné zásady
ani nároky, co by stály za řeč.
Což se během randění v Londýně hodí,
poněvadž sebeúctou na nikoho vážně dojem neuděláte.
Tehdy mi absolutně nevadilo
se přizpůsobit všemu, co ode mě kdo chtěl.
Stala jsem se přesně tím, co ode mě očekávali.
Prostě jsem se zeptala:
"Co byste ode mě rádi?" A udělala jsem to.
Stvořila jsem se ku jejich obrazu.
Jsem vysoká, ale umím být maličká,
stane se ze mě úplná Malenka,
děťátko Anne Geddes v tulipánu uvnitř kalendáře,
neschopné držet hlavu zpříma, oči zavřené, malušká ženuška.
Umím i jiné věci. Být přidrzlá.
Budu tvoje oprsklá žena.
Říkat: "To si fakt myslíš?"
"Já si myslím zase tohle."
Udělám cokoliv!
Pověz mi, co chceš, a udělám to,
což, jak se ukázalo, byste nikdy neměli říkat na prvním rande.
Rozhodně ne na bowlingu přes celou kuželkovou dráhu
a já respektuju,
že to v naší kuželkárně zavedli jako povinné pravidlo.
Když je vám přes dvacet, randit je snazší.
Všecho je teď o něco těžší.
Myslím, že když jste starší,
tak se to, v čem vnímáte lásku, do jisté míry změní
a dáváte ji najevo jinak
jakmile je vám třicet.
Začnete říkat: "Chci ti uvařit čatní,"
což je pro vás vyznání lásky.
Také se změní, co u partnerů hledáte.
Teď by se mi třeba líbil někdo, kdo ve mně probouzí stejné pocity
jako kufr, když k vám přijede na páse na letišti,
a vaše reakce je: "Ty vole, ten je můj!"
A každý na to: "To je obyčejný kufr."
"Ne, to je je můj kufr!"
"Do něj si všechno dávám."
Takhle se chci cítit, víte?
A takoví lidi se čím dál tím hůře hledají
kvůli tomu, jak se seznamujeme.
Chvilku jsem byla na seznamkách,
když mi bylo třicet, a neužívala jsem si to.
Převážně to zahrnovalo, že jsem jednomu jednaadvacátníkovi
musela vysvětlit, co je to Concord,
což byla vlastně zábava a měli byste si to zkusit.
Přistihnete se psát: "Kdysi před dávnými časy
"v roce 2000...
"bylo, nebylo letadlo, které umělo rychle létat.
"Dělalo... randál."
A on na to: "Vyprávěj dál!"
Všechno je prostě těžší.
Jasně, kdykoli se poslouchám
a říkám: "Jsem stará," vím, že nejsem. Je mi 32.
Ještě mi není tolik. Ale cítím, že stárnu.
Stárnu v náznacích.
Začala jsem lidem říkat: "Opatruj se."
Znáte to, ne?
Prostě jsem to začala dělat.
"Opatruj se."
"Opatruj se, opatruj."
Jestli někdy potkáte puberťáka,
který říká: "Opatruj se,"
narazili jste na tajného fízla
a půjdete kvůli něčemu sedět.
Všechno mi přijde těžší.
Dostat kopačky po třicítce je o tolik těžší,
než když se vám to stane po dvacítce,
protože když jste mladší, pořád se vám utváří osobnost,
takže si to odmítnutí nemusíte brát až tak osobně.
Prostě si řeknete: "Pohoda."
"Za pár let ze mě bude jiný člověk,
"o nic nejde."
"Buď v klidu, život je dlouhý, můžeme zůstat přáteli."
Ale když se s vámi rozejdou po třicítce,
tak se rozchází s vaším opravdovým já.
A omlouvám se,
jestli tohle někdo z vás tady dnes slyší poprvé,
ale je to vědecky podložený fakt.
Po třicítce se už prostě nezměníte.
Taková už budu navždycky. A trhá mi to srdce na kousíčky.
Je to v hajzlu. Je to jak, když hrajete Mario Kart
a vybíráte si herní postavu,
a jste nerozhodní, takže vám dojde čas
a zbude na vás to, co jste si zrovna zkoušeli,
a prostě už z vás po zbytek života bude Waluigi.
Výborné.
Značka ideál.
Možná bych v tom vtipu měla použít jinou postavu,
protože se mu lidi tolik nesmějou,
protože jako společnost začínáme Waluigiho vnímat jinak.
Ano, řekla jsem to.
Je jen nepochopený a ve stínu svého bratra.
Prostě mi přijde sexy, nevím.
Vysoký magor s knírkem.
Vypadá jako každý chlap v celém východním Londýně.
Nemám pravdu?
Vidíte je, jak projíždí na rekole, a říkáte si: "Waluigi na rekole."
Opravdu není snadné se smířt s faktem,
že po třicítce už takoví budete napořád.
Teď se nechci shazovat. "Aha, takováhle už budu napořád."
Přála bych si, aby se shazování
nestalo takovou součástí mojí značky
jako člověka, ale co už.
Myslela jsem, že ze shazování
postupně, až dospěju, vyrostu,
ale zjistila, že tomu tak není.
Skutečnost se má tak,
že čím jste starší,
tím vaše shazování víc odpovídá skutečnosti.
Protože se lépe znáte, vaši přátele vás lépe znají.
V pubertě jsem si mohla dovolit říkat:
"Nikdy si nenajdu kluka, jsem stará panna."
Strašně rády jsme si říkaly staré panny.
"Jsem stará panna, nikoho si nenajdu."
Přátelé vám na to řekli: "O čem to mluvíš?"
"Neblázni, neshazuj se,
"určitě jednou poznáš lásku, drž hubu,
přestaň mluvit o sobě."
Teď, když je mi 32...
a řeknu něco jako: "Nevím, jestli se někdy vdám,"
přátelé odpovídají: "Manželství není pro každého."
Reaguju stylem:
"Aha, dobře, chápu."
"Hrala započala, není cesty zpět."
Vím, že jsem říkala, že stárnu v náznacích,
takže například stárnu tak,
že tento vtip jsem už párkrát udělala
a od té doby jsem musela začít nosit chrániče...
Takže moc díky! Ne, ne.
Nechápu, čemu tleskáte.
Konceptu bezpečnosti?
Šílené.
A to je ten problém, když máte blízké přátele.
To vyznělo hůř, než jsem zamýšlela.
Ve skutečnosti, když máte přátele
a procházíte rozchodem, není to jednoduché,
protože abych vám řekla pravdu,
když vaše blízké někdo odkopne,
tak s nimi sice soucítíte,
ale zároveň vás to trochu baví, viďte?
Je těžké na ně nezírat.
Přiznejte si to.
Je to jak, když na Silvestra spadne ohňostroj na stranu
a začne střílet do lidí
a všichni se vystraší, ale zároveň chtějí vidět, co bude dál.
Takové to je, když vašim blízkým zlomí srdce,
a není to snadné,
protože vaši blízcí tuší, co jste zač.
Vědí, kdo v hloubi duše jste.
Znají vás po dlouhá léta.
Navíc si moc dobře uvědomují,
jak jste upravili svou osobnost,
abyste s tím člověkem mohli být.
Váš vztah skončil
a ta hanba, se kterou se potom k těm starým přátelům vracíte,
to jednomu spadne hřebínek. Připomíná mi to snad jedině,
když se poserete na vánočním večírku v práci,
který se koná v pátek večer.
A pak se musíte zase v pondělí
vrátit do práce
"To bylo něco!"
"Ani nevím, kdo to byl!"
Ne, není jí dobře a zaslouží si naši lásku.
Tak jsem se cítila.
Připadala jsem si trapně a nechtěla přátele otravovat.
Takže jsem se po rozchodu
začala obracet na úplně náhodné lidi.
Kdo byl poblíž.
Třeba na svou osmdesátiletou babičku, která u mně bydlela,
a byla mi dost zvláštní kousavou parťačkou,
když jsem procházela moderním rozchodem.
Ale dělala, co mohla, byla nejlepší.
Není to snadné, vysvětlit ženě narozené
během druhé světové, co to je teorie citové vazby.
"Možná trpíš úzkostnou citovou vazbou kvůli nízkým přídělům?"
To mi moc nepomohlo.
Obracela jsem se i na úplně cizí lidi.
Třeba na chlapa, který mi tehdy uklízel byt.
Ano, platila jsem mu za to.
Jmenoval se Lindsey
a byl to neuvěřitelný človíček.
Příšerný uklízeč, rozhodně ho nemůžu doporučit.
Uklízel takovým jazzovým způsobem,
prostě se nechal unášet rytmem...
a vyhýbal se velkým spotřebičům.
Zapálil si u mě kadidlo a nechal ho hořet, i když odešel,
a nejdivnější bylo za mě asi,
že si týdně měnil profilovku na WhatsAppu.
Něco mi na tom nehrálo.
Ale jinak byl neuvěřitelný.
Prostě jsem Lindseymu...
řekla o svém rozchodu úplně všechno
hned, jak jsme se poznali, a první otázka, kterou položil, byla:
"Ženská, nebo chlap?"
Říkám mu: "Lindsey, jsi na správné straně historie."
Sakra.
A pak jsem se otřásla hanbou,
protože jsem mu musela jako dospělá žena
ve vlastním bytě odpovědět:
"Chlap."
"Byl to chlap."
Ne že bych se styděla, že mi srdce zlomil chlap,
už se nestydím za to, že jsem hetero.
Smířila jsem se s tím.
Přijde mi to jako takový návrat do minulosti.
Být hetero je strašně retro.
Jako společnost jsme se přes to přenesli,
ale já v tom setrvávám a bojuju o holý život.
Přijde mi, že chození s muži
je pocitově dost podobné
jako sbírání vinylových desek.
Oba zájmové tábory totiž
nijak nezastírají, o co se jedná,
tedy zájem o skomírající médium.
Jak my, tak oni často říkáme:
"Nejvíce nás na tom formátu asi baví to,
"jak je těžko dostupný a málo kvalitní."
Když jsem Lindseymu řekla, že to byl chlap,
tak se zeptal: "Jak dlouho jste byli spolu?"
Povídám: "Osm měsíců."
A Lindsey na to:
"Tak kvůli čemu tu bulíš?"
"Kvůli čemu tu bulíš, ty vole?"
Lindsey mě za to sjel u mě doma.
A ukázal mi, jak to na světě chodí.
Ten den jsme se seznámili a on mi pověděl o každé bývalé,
svých láskách i ztrátách, a řekl něco, na co nikdy nezapomenu.
Než odešel, otočil se na mě ve dveřích a povídá:
"Musíš pochopit, že tu jsme od toho, abychom trpěli."
"Takže ti nezbývá, než využít každou šanci k tomu se zasmát."
Nebyla jsem si jistá, jestli na mě promluvil anděl,
nebo Lindsey v minulosti někoho pro zábavu zabil.
Radši jsem uvěřila v anděla, bylo to hezčí.
Docházely mi možnosti. Nemohla jsem se obrátit na přátele.
Bylo mi moc trapně.
Babča se vrátila na Zéland. Lindsey docházel jednou týdně.
Takže jsem udělala to, co by udělal každý mně podobný,
a vydala jsem se v anonymním režimu na internet.
Můj problém je, že nevidím srdcebol
jako problém, co bych měla vyřešit,
ale spíše jako stav, kterým si musím projít.
Takže když si vyhledáte frázi:
"Může se s vámi někdo rozejít, protože jste příliš cool?"
tak se dostane do jistého zákoutí internetu,
kterému se říká online vztahový koučink.
Nevím, jestli to znáte,
pokud ne, v rychlosti to vysvětlím.
Letí to mezi Američany, připomíná to životní koučink.
Hlavním předákem je podivín jménem Declan nebo Gavin.
Všichni nosí obleky a vypadají nějak takhle
a jejich webovky mají vyčerpávající názvy:
"Jak získat zpátky bývalého.com!"
"Byl to sice debil, ale taky láska vašeho života.org."
".edu."
Nikdo z nich nevěstí nic dobrého a jejich obor už vůbec,
protože zneužívají lidi, kteří trpí zlomeným srdcem.
Nejhorší období ve vašem životě a oni chtějí vaše peníze.
Lákají vás pomocí článků zdarma
a kontrolních seznamů, jen abyste si
týdně pouštěli jejich podcast.
Koupili si jejich pracovní sešity,
každý za 20 dolarů, co by ne?
V konečném důsledku vás chtějí
dotáhnout k tomu, abyste s nimi
dělali schůzky přes Zoom z očí do očí.
V ceně 500, 600 dolarů za jednu, příšerný.
A jejich rady jsou úplně k ničemu.
Neřiďte se jimi.
V jednom ze článků vyloženě stálo:
"Každý den se oblékejte, jako byste chtěli na bývalého narazit."
"Každý den se oblékejte."
Nechám vás tuto informaci zpracovat.
Takhle se denně oblékám.
A určitě takhle nechci narazit na bývalého.
Na svém vzhledu jsem pracovala 32 let.
Z módního hlediska bych ho popsala jako:
"Každý den se mi daří
"oblékat se zároveň jako
"nezvěstné dítě z osmdesátých let
"a jeho matka, která po něm pátrá."
Pár z vás zatleskalo,
což trochu ranilo mé city,
protože jste poznali, že říkám pravdu.
Viděla jsem, že rady těch mužů jsou příšerné.
Našla jsem si radši vztahovou koučku
s tím, že by mi sedla víc.
Jmenovala se Gillian.
Ale taky mi nevyhovovala, protože dávala stejně špatné rady.
Jedna z nich byla: "Pijte více vody."
"Po rozchodu pijte více vody."
Běž někam, Gillian, mám zlomené srdce,
co to meleš, ženská?
Drž hubu.
Další byla: "Zapište se do kroužku."
"Choďte víc do společnosti."
Už mi není osm, Gillian.
Co prosím? Do kroužku?
Nejhorší byla: "Nenoste na veřejnosti airpody,
"připravíte se o možnost mluvit
"s novými lidmi."
Jen přes mou mrtvolu, Gillian.
Airpody mi budeš muset vytrhnout z mých mrtvých, ztuhlých...
Nechám se s airpody i pohřbít.
To kdyby mě pohřbili zaživa, ať můžu trsat i v rakvi.
Gillian byla strašně posedlá dětstvím.
Tohle téma teď vůbec mezi terapeuty hrozně letí.
Péče o své vnitřní dítě a tak.
Nevěřím na to, mám to na háku.
Kašlu na svoje dětství.
Moje vnitřní dítě to nějak zvládne.
Osobně mi moc nepomáhá
zaobírat se tolik minulostí,
dětství je dějinná událost. Už se to stalo.
Teď už na něm nic nezměním.
Je to jako Stonehenge olympiáda v roce 2000, je to za námi.
Navíc si z dětství skoro nic nepamatuju,
což je určitě známka toho, že se mi nic špatného nedělo.
Kdybych zažila trauma, určitě bych si to pamatovala.
Hledala jsem v minulosti traumata,
která by vysvětlila chyby na mé dospělé osobnosti.
Jednou se mi málem utopil táta,
což by se asi dalo označit za trauma.
Ale vlastně asi spíše ne,
protože mě to tehdy moc nerozplakalo.
Ale svého otce mám ráda, tak to nemyslím.
Spíše prostě když se někdo málem utopí,
tak se prostě málem utopí,
ale zároveň je to taky známka dobrého léta.
Víte, jak to myslím?
"Čau. Málem mi umřel táta, ale jinak to byla skvělá dovolená."
2004 byl dobrý rok.
Zkrátka nemám traumata.
To není nic pro mě. Nic o nich nevím.
Řeknu vám ale,
že jestli něco na vracení se do dětství považuju zajímavé,
a myslím, že to platí pro lidi v mém věku,
tak asi fakt, že se dostávám do věku, kolik bylo mým rodičům,
když měli mě.
Poprvé, co jsme ve věku, v němž jsme rodiče zažili,
a tak se konečně shledáváme
jak dospělí s dospělými
a najednou spousta věcí z mého dětství dává smysl.
Konečně chápu, proč se táta každou noc vracel z práce,
na nikoho nepromluvil, vyšel zadními dveřmi,
zapálil si, dal si kávu a šel spát.
Když je mi teď tolik, kolik bylo jemu, tak si říkám: "Brácho, chápu tě."
Jen si dej to Nescafé černé jako noc se 14 cukry,
jen abys konečně něco pocítil, tati.
Naši tátové totiž neměli ASMR.
Jen si to představte.
V devadesátkách nebylo ASMR,
neměli malý hydraulický lis,
který by drtil balení brambůrků.
Jak to zvládali?
Zbývaly jim jen nezdaněné cigarety a zírání do prázdna. Nic moc.
A když si představím mámu.
Když jí bylo 28, měla už tři děti.
Odporné. Dětská nevěsta.
Proboha jak? Tři děti! Ve 28!
Je šílené, že kdybych v tomto věku potkala svou mámu
a byla její kamarádka, tak bych ji přesvědčovala, aby mě neměla.
Podle mě nikdo v této místnosti,
kdo by neudělal to samé, se nemůže nazývat feministou.
Jasné? Pokud byste nebyli ochotní se vrátit v čase
a přesvědčit své matky,
aby vás neměly,
aby si mohly ještě pár let užívat.
Každý se ptá: "Vrátila by ses v čase a zabila Hitlera?"
Ty vole, klidně bych se vrátila,
jen abych zabila sebe
a moje máma si mohla zajet na Bali.
A tomu já říkám feminismus.
Podle mě to tak je.
Takže Gillian mi taky nepomohla.
Už jsem to s ní nedokázala vydržet a vydala se jinam.
A našla jsem svatý grál, který se jmenoval Margaret.
Margaret byla Američanka, které bylo hodně přes 80,
starší paní, mluvila takovým skřípavým tónem.
Nahrávala podcasty, které jsem si pouštěla před spaním.
Byla neskutečná.
Občas sice používala
klasické citáty, které slýcháte o rozchodech
a které všichni moc dobře známe jako:
"Jediná cesta ven je skrz."
Všichni známe. Osobně to nesnáším.
A vlastně to ani nechápu.
Je rok 2024, to jsme jako pořád nenašli cestu okolo?
Máme vibrační anální kolíky,
které ovládáte přes Bluetooth.
A pořád se nám nepodařilo obejít bolest z rozchodu?
Na čem ti vědci pracují? Cožpak nikdy nepoznali lásku?
V tomto věku si především
musíte uvědomit, jaké jsou vaše hodnoty
a jestli se shodují s hodnotami toho, s kým chcete být.
Pokud se shodují, běžte do toho. Pokud ne, kašlete na to.
Nejdůležitější je otázka dětí.
Musíte vědět, jestli je chcete,
protože když se na tom neshodnete, bude to problém.
A je mi trapně, protože teprve tehdy
jsem se sebe poprvé v životě zeptala
ne na to, jestli bych měla mít děti, ale jestli je chci.
A odpověď byla ne.
A to byla špatná odpověď.
Takže to úplně nedoporučuju.
Jestli to tak cítíte, raději to neříkejte.
Společensky přijatelná odpověď je: "Možná jednou."
"Dáma pomlčí."
To se lidem líbí. Nechtějí slyšet ne.
Dokonce i když můj postoj přijímají,
tak si vždycky myslí,
že je to ode mě radikální politické rozhodnutí,
úplný manifest.
Není to manifest. Není to radikální.
Jsem jen prostě líná a nechci si pro nikoho ohýbat hřbet.
To je pro mě dostatečná motivace, proč nemít děti.
Bůh mě nestvořil, abych vstávala denně před devátou. A to je v pořádku.
Důvody, proč lidé mají děti,
bývají mnohdy mnohem horší.
Někteří je chtějí, protože se bojí, že umřou sami.
To upřímně moc nechápu,
protože den, kdy umřete,
bude sám o sobě špatný.
Víte, jak to myslím?
Vážně chcete investovat desítky let života,
abyste měli na smrtelném loži dobrou účast?
Na to kašlu, pustím si DVD a budu hepy jak dva grepy.
Klidně umřu sama u bedny.
Vím to o sobě,
bylo super si to o sobě uvědomit a nehodlám nic měnit.
Přijde mi, že si mnozí myslí,
že když se narodíte do těla, které může mít děti,
tak byste je zkrátka jednou měli mít.
Byla jsem na dětské narozeninové oslavě
a hrála jsem si s dětmi, mám je ráda,
vycházím s nimi.
A jeden starší pán si toho všiml a řekl:
"Probouzí to vaši vnitřní matku?"
Sakra, na tom je něco tak zlověstného.
Není to jen tak nějaká matka, ale "vnitřní" matka.
Jako by si mysleli,
že v každé holčičce se ukrývá matka,
která jim chce vyskočit z hrudi a sníst tělo svojí hostitelky,
aby se mohla stát matkou.
Nejsem žádné Kinder překvapení, vole.
Nic ve mně není.
Připomíná mi to biologické fakty,
které vám všichni jako holce tlačí, které jsou fakt nepříjemné.
Slýcháte věci na způsob:
"Narodila jste se se všemi vajíčky, které potřebujete,
"dostaly se vám do těla, když jste ještě byla miminko,
"a vaše miminka budou mít vajíčka taky. Kaviárek
"se všemi vajíčky, které potřebují."
"Pane, ocenila bych, kdybyste laskavě vysmahnul
"a přestal říkat, že jsem plná vajíček."
"Na zem. Hned."
Pořád nás staví proti sobě, lidi, kteří děti chtějí,
a lidi, kteří nechtějí.
Má motivace osciluje
mezi dvěma pozicemi,
což záleží na mé momentální míře sebeúcty.
Když se ohledně sebe cítím dobře, říkám si:
"Mí prarodiče a rodiče
"stvořili něco jedinečného, a tím to končí."
A když se ohledně sebe moc dobře necítím, tak říkám:
"Ať už je to cokoli, se mnou to končí."
"Nemáš na výběr, děvče."
Je to bláznivé...
Bylo úžasné si to o sobě uvědomit,
protože to bude mít dopad na všechny vztahy,
které budu do budoucna mít.
A za to vděčím Margaret.
Postarší Američance, která nahrávala
podcasty, které jsem si před spaním pouštěla.
A kromě toho mě Margaret naučila něco trochu kýčovitého,
konkrétně to, že to nikdy nesmím vzdát.
Byla jsem na tom fakt zle, když jsem ji poslouchala,
a ona mě naučila, jak si zachovat víru.
Občas je totiž podle mě nutné
si projít všemi těmi sračičkami,
všemi 16 tisíci slovy, které vám ale snad pomohou
jednou narazit na člověka, kterým vám řekne:
"Chci s tebou být až do smrti."
A takový člověk není první kufr, který přijede na pásu.
Chvilku to trvá, než dojede, pokud teda nelétáte první třídou.
Musím za to Margaret poděkovat.
Jsem moc vděčná, protože rok od sepsání
této poznámky jsem se zasnoubila, což mě těší.
Ve skutečnosti nejsem zasnoubená.
Já...
Cože?
Prosím?
To jste neslyšeli...
ani slovo z toho...
co jsem tady říkala?
Jasně že nejsem zasnoubená!
Proč bych byla? A proč bych to říkala právě vám?
Nikoho z vás tady neznám.
To ode mě bylo ošklivé, ale můžete si za to sami.
Řeknu vám, co se stalo.
Nejsem zasnoubená, ale řeknu vám, co se stalo.
Byla jsem šíleně smutná.
A netušila jsem proč.
Neměla jsem odpovědi,
protože to ani nebyl až tak zásadní vztah,
ale tak už to s rozchody chodí.
Nevíte, který vás sundá. Je to jak se zkaženými ústřicemi.
Z jedné si zkrátka sednete na prdel.
Tahle byla moje. A byla jsem tak zoufalá,
že jsem se rozhodla, že to udělám.
Zaplatím si schůzku
přes Zoom s Margaret.
Pouhých 600 dolarů.
Klidně lapejte po dechu.
Můžu si to dovolit.
Jsem nebezpečná kombinace finanční stability
a duševní nestability.
Ideální oběť podvodu.
Jsem jako Shelley Winters v každém fimu, v jakém hrála.
Fór ne pro každého.
Šla jsem na Margaretiny stránky
a čekala, že tam najdu formulář,
kam vyplním své údaje, ale žádný jsem nenašla.
Našla jsem jen video na YouTube s názvem:
"Velmi nepříjemné oznámení."
Margaret umřela.
Úžasná reakce na to, že jste ji ještě před pěti minutami neznali.
Bez urážky.
Ale chápu.
Je to pravda a je to šílené.
Nejhorší je, že nejenže umřela,
ale ukázalo se, že byla mrtvá
po celou dobu,
kdy jsem poslouchala její podcasty
a četla pracovní sešit.
Nevím, jestli jste si už někdy zažili vlastní Šestý smysl,
ale není to nic moc.
Nic moc pocit.
Nepřijde to nikomu z vás šílené?
Celé měsíce jsem se řídila radami
ženy, která už nebyla naživu.
Co to proboha bylo? Děsí mě to.
Dělá se mi z toho husina,
že někde navěky existuje naše verze,
že v éteru existuje verze Margaret,
která bude navěky žít a nikdo ji nikdy nevymaže.
Nemůžu tomu uvěřit.
Co se mnou bude?
Jaký bude můj odkaz další generaci?
Moje poznámka? Tahle podělaná poznámka?
Přeokurkováno a nic víc?
To snad ne.
A to je právě na tomto výstupu divné.
Protože přeci jen Margaret
už nežije,
ale člověk, který napsal tuto poznámku, už taky není.
Autorku těchto slov stěží poznávám.
Přestože vím, že až mi zase někdo zlomí srdce,
tak se zase potkáme.
Protože tak to chodí. Lidi se ve skutečnosti nemění.
Jsme takoví napořád.
Budu opakovat pořád ty samé chyby stále dokolečka dokola.
Začarovaný kruh.
Jediné, co teď zmůžu,
je posbírat dohromady všechny zbytky moudrosti, které tu mám.
Předat je další verze sebe
a doufat, modlit se, že se jí povede lépe než mně.
Takže to je celé.
Vždyt víte,
že jsem vás na začátku varovala
že mi konce moc nejdou.
Titulky: Petr Uram Pro Transperfect Media