Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hvad så? Nej. Stop.
Seriøst, stop.
Sæt jer ned.
Sæt jer ned. Nej, ingen af jer stod op.
Jeg er elendig til afslutninger.
Husk det.
Jeg kan forklare.
Det giver mere mening, når jeg forklarer, hvad showet er baseret på.
Så hele showet, bare rolig,
er baseret på en enkel, beskeden note.
En note fra min iPhones Notes-applikation.
Det koncept kender vi alle, ikke?
Ved I ikke, hvad det er, er det et sted, hvor folk
på min alder, med min baggrund og psykiske tilstand
udtrykker deres dybeste, mørkeste og mest intime tanker. Ja?
Vi ved tilmed, at det er den mest sikre app nogensinde.
Er den ikke? Den bliver ikke uploadet
til alle Mac-apparater, man har rørt eller tænkt på i de sidste fem år, vel?
Så jeg elsker Notes app. Jeg er stor fan.
Jeg elsker den, fordi det er sådan en alsidig app.
Den kan gøre alt. Men det er underligt, at den ofte er platform
for hele menneskehedens erfaringer.
Jeg læser meget i Notes appens format.
Det er underligt, at man kan læse sin egen indkøbsliste
i samme stil og skrift, som jeg ofte læser
en berømtheds undskyldninger for racistiske ytringer.
Få en app, der kan begge ting.
Og jeg elsker Notes app, fordi jeg er blevet afhængig af den,
kun fordi...
og jeg siger det lige ud, kontroversielt,
...jeg hader at skrive i notesbøger.
Jeg hader at se folk skrive i notesbøger.
Jeg hader at se folk skrive i notesbøger offentligt.
Det er så ynkeligt.
Jeg siger det.
Det værste kommer op i mig,
når jeg ser folk skrive i notesbøger offentligt.
En stemme i mig siger: "Du er sådan en klog pige, er du ikke?
"Du skriver dine tanker ned i din notesbog.
"Så musen pressede sig sådan på
"på Five Guys i Westfield indkøbscenter,
"at du måtte fatte pennen."
Jeg så engang en kvinde,
der skrev dagbog på en offentlig bænk.
Hvad fanden? Hvor vover du?
Jeg gik hen og sagde: "Undskyld,
"jeg vidste ikke, at vi havde en forfatter iblandt os."
"Hr. Ernest Hemingway beærer os med sin tilstedeværelse."
"Hvis du vil have mig undskyldt, nogle af os skal tage selfies,
"og sende til mænd, der er ligeglade med vores selskab."
"Reelt arbejde, der skal gøres."
Jeg hader at skrive i notesbøger. Jeg hader alt ved dem.
Når man skrev i en notesbog, betød det noget engang.
Det betød, at man var detektiv...
...eller et andet eksempel.
Zodiac Killer. Det er vel enten eller, ikke?
Jeg synes, at det er underligt at alle kan købe en Moleskine.
Man bør have licens til at købe en Moleskine.
Der bør være en direkte sammenhæng
mellem idéernes kvalitet og papirets GSM-vægt,
og det vil kunne betale sig.
Jeg vil dog indrømme, at jeg bruger en notesbog.
Jeg bruger den til at holde styr på min menstruation.
Det skal ikke ud i det åbne.
Jeg foreslår, at I gør det samme, hvis I har menstruation,
for personligt er jeg ikke vild med,
at gulddrengene i Silicon Valley præcist ved,
hvornår jeg vil begå selvmord.
Den information skal man holde tæt til kroppen.
Den er værdifuld.
Det er svært at forklare folk, som ikke har menstruation,
hvor besat man kan blive af at holde styr på den.
Jeg overvåger også alt omkring den:
mine madlyster, og alle mine tanker.
Svært at forklare nogen, der ikke har menstruation.
Jeg må sige: "Min ven,
"hvis der skete noget i dine nosser hver måned,
"der gav dig lyst til at flytte til Berlin
"og starte et nyt liv, ikke,
"så lyttede du også til en podcast eller to."
"Så skrid. Skrid."
Sært, at jeg ikke lærte at overvåge min menstruation før.
Jeg begyndte først, da jeg var midt i 20'erne.
Jeg ved ikke, om det er det samme i det her land,
men i New Zealand
ligger ansvaret for at oplyse om menstruation
af en eller anden grund hos idrætslæreren.
Jeg ved ikke, om det er sådan hos andre.
Jeg havde en voksen mand, der hed Nick Wilson,
afbleget hår, bagvendt kasket, Oakley-solbriller ovenpå.
Det så ud som om, at kasketten havde øjne.
Han holdt en lille tekop op som rekvisit:
"Du vil bløde en kop blod hver måned."
Jeg var 11 og sagde: "I koppen? Hvad taler du om?"
Det er sindssygt.
Idrætslæreren, skolens mest afstumpede lærer.
Det er ikke engang et rigtigt job.
Tilbage til noten.
Nu fortæller jeg om den.
Jeg begyndte på et svært tidspunkt i mit liv. Indrømmet.
Sådan er det ofte, når man begynder at skrive i Notes appen.
For første gang i mit liv levede jeg alene som voksen.
Jeg havde et par brud bag mig. Hvorfor ikke?
Jeg kunne ikke holde på dem.
Det var ikke et fremragende år for gamle Rosie.
Jeg begyndte på noten og gjorde den til min dagbog.
Jeg skrev alle skøre følelser ned
sammen med alt det andet sædvanlige
som opskrifter fra nettet eller idéer til jokes.
Alt blev skrevet ned i en enkelt note.
Og på et tidspunkt sidste år tænkte jeg: "For fanden, mand, det her er godt."
"Der er gode sager i den her note."
"Jeg kan lave et show om den her note."
"Jeg kan printe den ud."
Det vil jeg nu ikke anbefale nogen her i salen,
for sagen er, at med noter i Notes appen
er der ingen ende, og afslutninger er faktisk vigtige.
De giver ting mening.
Vi får et øjeblik til at tænke på den oplevelse, vi havde.
Uden afslutninger tager vi aldrig ved lære
og begår de samme fejltagelser igen og igen,
men det vidste jeg ikke.
Så første fejltagelse var,
at jeg overførte noten til et dokument i Microsoft Word. Ren massakre.
Formatering overalt. Manglende skrifttyper.
Det er ikke naturligt at se en note i Microsoft Word.
Det er som at se en lærer i et supermarked. Bare forkert.
"Hvad laver du her?"
Så jeg printede det ud og tjekkede ikke antallet af ord.
Jeg skrev det. Der står bare: "Held og lykke."
Fuck!
Hold det inde, I kujoner!
Så jeg printede noten ud og tjekkede ikke, hvor mange...
...ord eller sider, der var. Jeg printede bare ud.
Og...
...den printede løs.
Print, print, print.
Printeren var besat af at printe.
Tredive sider,
skrifttype i størrelse ti.
Jeg ved ikke, hvornår en note går fra at være en note
til at blive et slags forvirret manifest.
16.000 ord, måske?
16.000 ord.
Valerie Solanas, kvinden der skød Andy Warhol,
hendes manifest var på 24.000 ord.
Jeg vil ikke prale, men det kunne jeg slå ved juletid.
Jeg vil sige med det samme, at det ikke er let læsning.
Jeg vil fortælle en ting ordret,
så I får et fingerpeg om min følelsesmæssige tilstand i starten.
Her er det.
Det er ikke forskønnet til showet.
Sådan begynder noten.
Blot en enkelt sætning, og der står:
"Måske har jeg mange problemer, men jeg har et hjerte."
Nej tak.
Nej.
Nej, nej, nej.
Det er ikke en personlighed til mig.
Hvilket slags Myspace liminal helvede
kommunikerer den kælling fra?
Og det er ikke blot alt det her blødsødne fis.
Det er normale ting, der er blandet, som idéer til jokes,
der er spredt... Som her med ordet cucumbersome.
Jeg opfandt ordet. Når man holder for mange agurker.
Så...
...tonalt er det overalt.
Og da jeg læste noten, blev jeg klar over,
at jeg er dårlig til afslutninger.
Jeg er så dårlig til dem.
Jeg er dårlig til forhold, der slutter. Jeg reagerer skidt.
Et andet eksempel...
Det er svært at gøre, for jeg kan se jeres ansigter,
og det er sårbart at indrømme, for det er helt sandt.
På et tidspunkt under mit seneste brud
googlede jeg helt ærligt sætningen:
"Kan man blive slået op med, fordi man er for cool?"
Så...
Taberenergien bag den sætning alene
kan strømforsyne en lille landsby. Forstår I det?
I inkognito-form, selvfølgelig,
også direkte til inkognito. Jeg er ikke idiot.
Jeg vil ikke have de lilla links.
Formen kritiseres for at blive brugt,
når man søger noget frækt.
Ikke mig.
Jeg bruger den for at søge efter personlige angstspiraler.
Helt til enden uden papirspor.
Men I ved, at det er sjovt, for man kan tage en lille hat på
og briller og foregive at være en anden for en stund,
når man faktisk er den mest sandfærdige udgave af sig selv.
Så det chokerede mig helt ærligt.
For jeg googlede sådan noget, og jeg er en voksen kvinde.
Jeg har haft kærestesorger før.
Jeg kender fænomenet.
Jeg har droppet nogen og er blevet droppet.
Jeg blev engang droppet i telefonen under coronaen. Ret usmageligt.
Det er den omvendte Soulja Boy.
Det er en god lakmusprøve for at se dem på min alder i salen.
Jeg vil være ærlig.
Der er ret mange.
Jeg droppede engang en mand på en trampolin.
Ikke mit højdepunkt. Til mit forsvar hoppede jeg ikke.
Jeg sad sådan her på den...
...vuggede trist.
Hvad er værst?
Jeg blev droppet,
og personen begrundede det med:
"Jeg elsker dig ikke så højt, som du elsker mig."
"Jeg elsker dig ikke så højt, som du elsker mig." Brutalt.
En time senere blev det opgraderet til:
"Faktisk har jeg aldrig elsket dig."
Jeg svarede: "Jeg godtager med glæde dit første bud.
"Jeg har talt med mit hold, og det er vi tilfredse med,
"hvis det gælder endnu."
Det er som Dragons' Den: "Jeg tror, vi bør acceptere."
Det er en skrækkelig ting at høre og sige til en anden.
Jeg tror, at det var en fundamental misforståelse
mellem denne person og mig selv, for det er sandt.
Er jeg i et forhold, elsker jeg røven ud af bukserne på dig.
Jeg lægger hårdt ud. Jeg lider for kærlighed.
Hvis det giver mening?
Jeg tror ikke, at den mand forstår,
og mange mænd, jeg har datet, forstår ikke,
at jeg elsker dem, men det er af mangel på respekt.
Og ved I hvad? Det skaber balance.
Er det for groft at sige?
Selvfølgelig respekterede jeg nogle. Jim Henson.
Listen fortsætter.
Listen er under udarbejdelse.
Men det, der gjorde ondt at høre...
Der er klart sandhed i den påstand.
Jeg er en romantisk person. Jeg går til den.
Jeg kan ikke ændre, at jeg er romantisk.
Det er et symptom på den generation, jeg er vokset op i.
Som generation lærte vi, at romantisk kærlighed
var den ultimative form for kærlighed.
Alt, vi lyttede til, så og læste, lærte os,
at romantisk kærlighed skal sættes på en piedestal for enhver pris.
Det har vist spoleret mig som voksen.
Jeg er blevet en person, der ser tilbage på forhold,
som ikke virkede, og som var dårlige for mig,
i et rosenrødt skær.
Som en trøffelgris,
der tænker tilbage på øjeblikke af euforisk kærlighed,
man kan tygge på år efter for at få et skud dopamin,
og det er så ynkeligt.
Det er som en julekalender, man allerede har spist.
Man åbner de små låger og kigger ind i en plastic form
og prøver desperat at huske, hvordan chokoladen smagte.
Ikke alle bliver til jokes.
Nogle af dem... Nej.
Nogle af dem bliver triste digte, der ikke rimer.
Mere one-woman-show bliver jeg ikke, det lover jeg.
Er I med? Jeg tror, at generationen
under os har en anden opfattelse af romantik.
Jeg ved ikke, om den er bedre. Jeg har bemærket det online,
og jeg har aldrig lydt mere gammel.
Jeg har lagt mærke til, at unge gør det her online.
De romantiserer deres eget liv.
Jeg ved ikke, om I ved det,
men de tilføjer romantik til enhver lille dagligdagsting
for at gøre alt romantisk og sjovt.
Det kan være at lave en kop te, men de gør det nuttet.
Måske bruger de en lille serviet
eller tilbereder den i en antik tepotte fra 1998.
Original.
Eller måske har de natkjole på,
så de ligner et victoriansk spøgelse.
Romantiserer livet. Måske kan de gå på café.
De kan skrive en note.
Noten lyder: "Hav en god dag."
Måske finder nogen den, læser den og får det godt.
Romantisere dit liv.
Nu har jeg et oprigtigt spørgsmål, og jeg spørger med kærlighed.
Har børnene det godt?
Er I med? For det her...
Det er lidt sindssygt. Jeg elsker børn.
Jeg elsker børnene, men man skal være klar,
for man kommer til at kæmpe om vandressourcer som i Mad Max
om to måneders tid, så nok om det lort.
Jeg tror, at det er en generations traumesvar
på en smuldrende verden omkring sig,
hvilket har resulteret i et niveau af skøre indfald,
jeg ikke har oplevet i årevis.
Og jeg ved alt om dem. Jeg voksede op i 2010'erne.
Jeg kender til skøre indfald.
Jeg hører til Amélie-generationen.
Je suis Amélie. Retfærdighed for Amélie.
En god kælling.
For kvinder på min alder er Amélie vores Travis Bickle.
Den joke vinder intet, hver gang jeg fortæller den,
og dog bliver jeg ved,
og det er, hvad mod er, ikke?
Men jeg synes, at det er sødt,
for børnene opfører sig, som om de har opfundet skøre indfald.
"Mit barn, lad mig stille dig et spørgsmål."
"Har du nogensinde haft en høj hat på
"en højsommerdag
"til en koncert med Panic at the Disco
"for at imponere en biseksuel dreng, der hader dig?"
Jeg har gjort ting, der vil få dig til at gyse!
Jeg kender skøre indfald.
Hav respekt for de ældre.
Kender I ikke konceptet, hvor man romantiserer alting,
kender I måske ting, der falder ind under det.
Måske har I set det her i algoritmerne.
Tanken om at date sig selv.
Mon I er stødt på det væmmelige koncept?
Jeg tror, at det aggressivt er stilet mod singler
i algoritmen.
Tanken er,
at man ikke kan vente på at blive inviteret ud.
Du må invitere dig selv ud, tøs.
På med lidt læbestift.
På med en lille sort kjole.
Du går ud alene, okay?
Gå alene på museum.
Gå ud at spise alene, hvis du forstår det.
Jeg ved ikke, hvad jeg er gået glip af
i de sidste ti år, men sidst jeg tjekkede
drejede det sig bare om at leve sit liv.
Hvad er der sket med os som samfund,
hvor vi har løsrevet os fra idéen om ensomhed,
så vi ikke længere kan gøre noget alene
uden at omformulere det, så det handler om at være i et forhold
med sig selv? Undskyld.
Tror I virkelig,
tror I virkelig, når I ser
en gammel italiensk mand
sidde på en plads
med lidt rødvin og en lille cigaret,
tror I så virkelig, at den mand tænker ved sig selv:
"Jeg tog mig selv på en lille date"?
Nej!
Det underligste, der har gennemgået denne rebrand
af at gøre noget mod sig selv, det må være onani.
Onani kaldes nu at være i et forhold med sig selv.
Vi siger, vi har sex med os selv.
Nej tak, den sætning er ikke for mig.
Viben af singleforælder-alene-sammen kan jeg ikke lide.
Og jeg hader mig selv og har slet ikke lyst til at kneppe hende.
Dårlig branding for dem med lavt selvværd.
Vi kan ikke længere kalde tingene ved deres navn.
Kald onani for onani. Det er hverken mere eller mindre.
Lad os holde op med at gøre alting til noget særligt.
Lad være med at tænde et lys.
Kan vi blive enige om det nu?
Tænd ikke et lys for at onanere.
De eneste gange, man bør tænde et lys,
er når nogen dør eller skider, og det er en regel.
Ikke?
Så...
Hvad sagde jeg? Nå ja, jeg er en romantisk person.
Helt klart. Så da jeg var først i 20'erne,
for cirka ti år siden,
gjorde jeg noget, som enhver romantiker gør.
Jeg flyttede til London,
kærlighedens by!
Undskyld, det var en joke.
Har I været her?
Hvad fanden er det?
Jeg flyttede til London af kærlighed, typisk mig,
og det var svært at forklare og forsikre familie og venner om,
at jeg godt kunne klare det.
En ung kvinde, der krydser kloden.
Tidligt fandt jeg det her citat,
der opsummerede oplevelsen af at bo i en travl by som London.
Det stammer fra en russisk socialist, Alexander Herzen,
hvor han helt perfekt beskriver livet i London:
"Ingen by i verden er bedre til
"at gøre en ensom end London."
"Livsstil, afstande, klima, befolkningens mangfoldighed,
"hvor personlighed forsvinder,
"tilføjet fraværet af kontinental afledning
"fører til samme effekt."
"Den, der kan leve alene, har intet at frygte fra Londons kedsommelighed."
"Livet og luften er dårlige for de svage, de skrøbelige,
"for dem, der søger andres støtte,
"velkomst, sympati eller opmærksomhed."
Men jeg elsker busserne.
Det var mig, ikke ham.
Fuck metroen.
Men ikke en London-bus.
Her sker livet, mand.
Er I med?
Som fire unger, der tudbrøler på nederste etage.
Det er livet.
En mand, der klipper fingernegle...
...i så lang tid, at man på et tidspunkt
må formode, at han er gået videre til tæerne.
Lad os slå os løs, skatter!
Jeg var på min yndlingsbus forleden, 73.
Lad os sende en hilsen til 73... Ja, et par fans, fornem bus.
Det bliver skørt på et internationalt marked.
73!
Min yndlingsbus,
men jeg tror, der er sket noget for nylig,
der opsummerer, hvor udslidt man kan blive af livet i London.
Fyren steg på 73 med et godt lydsystem,
god højtaler, og han spillede sangen Cheerleader.
Fed sang. På fulde drøn,
mens han råbte, at han ville slå alle ihjel.
En virkelig sidestilling af vibes.
Vælg en bane, er I med?
Men det var ikke det sjove.
Det, der var sjovt, og som jeg grinede af,
var, at det straks blev indlysende,
at han ikke havde betalt for Spotify premium, og...
Jeg ved ikke, om nogen er blevet truet
til melodien fra en Hello Fresh-reklame, men...
...det er en underlig oplevelse.
Men det er det, jeg elsker ved London.
London er en introvert persons drøm, og jeg er introvert, så jeg elsker den.
Jeg elsker at være introvert og er stolt af det.
Jeg hader ekstroverte personer. De er både skræmmende og kedelige.
Når man er yngre, bliver man påtvunget ekstroversion,
selv når man er introvert.
Jeg datede mere i 20'erne.
Det gjorde jeg, og det var fedt.
Det er fint at date i London, når man er i 20'erne.
Den eneste bagside er,
at når man dater i London, dater man ofte britiske mænd, og...
Jeg vil ikke være uhøflig.
Men personligt vil jeg sige,
at min erfaring med britiske mænd
føltes som en international diplomatisk ordning,
hvor jeg var blevet sendt fra øerne
for at komme over og lære mænd at græde, der gik på kostskole.
Ulønnet!
Det er en slags omvendt kolonialisme, men gør det sjovt.
Lidt kækt.
Det var en chokerende oplevelse, et kulturelt chok,
for jeg havde aldrig mødt en overklasseperson før.
Jeg er fra New Zealand.
Hvad pokker er der med dem?
Helt seriøst.
Nogle af dem har våbenmærker. Undskyld?
Hvad taler du om? Min familie havde ikke,
hvis det indikerer min families niveau af velstand eller baggrund.
Havde min familie et våbenmærke,
ville det være et billede af en æske generiske cornflakes.
Et marihuanablad.
Og det latinske navn for ikke-diagnosticeret,
bare... stolt der.
Jeg kan se, der er folk fra klanen. Det er godt.
Sagen er, at overklassemennesker
går under radaren.
De kan være svære at få øje på.
De skjuler sig lige for øjnene af en.
Det bedste tidspunkt at fange dem på er i julen, og det er hver gang.
Da får man lov til at se deres stuer
og familiebilleder.
Overklassen er besat af julen, for de besøger deres forældre.
Man hænger ikke ud med dem.
Men de siger: "Jeg elsker min mor og far."
Skørt, ikke?
Jeg ved, at man ikke skal dømme folk ud fra deres baggrund,
men ofte ser jeg på de familiejulebilleder,
mange af mine egne venner, og jeg elsker jer,
men jeg må sige, at jeres kærester ofte... Ligner din søster...
Hun ligner din søster på en prik.
Det er Shania Twain. Jeg ved ikke, om I fangede det.
Okay, det er den originale sang. Hun lavede et cover af min.
Det er unødvendigt hårdt for overklassen.
Generelt er britiske mennesker
besat af julen på en måde, der er pinlig, synes jeg.
Er I med? Hvis jeg møder en mand midt i 30'erne,
der siger: "Jeg elsker Elf.
"Elf er min yndlingsfilm, jeg elsker at se den med min mor."
Hvis jeg møder endnu en som ham, køber jeg en pistol.
Bare for at have den.
Så jeg datede i 20'erne, og jeg må sige,
at det er langt lettere end at date i 30'erne.
I mine tidligere 20'ere
var det langt lettere, for jeg havde ingen principper
eller værdier i den alder.
Det er et aktiv, når man dater i en by som London.
Selvværd sætter en stopper for sex, ikke tilrådeligt.
For jeg var villig til at ændre mig
og blive, som personen ønskede, jeg var.
Jeg ændrer mig selv og bliver, som de ønsker.
Jeg spørger ligeud:
"Hvad vil du have fra mig?" Og jeg gør det.
Jeg former mig efter dine ønsker.
Jeg er meget høj, jeg kan være lille.
Lille som Tommelise,
en Anne Geddes-baby i en kalender, i en tulipan,
der knap nok kan støtte sin hals eller åbne øjnene, en lillebitte kvinde.
Jeg kan gøre noget andet.
Jeg kan være fræk.
Jeg kan sige: "Det tror du."
"Hvad med det her?"
Jeg gør hvad som helst!
Bare sig, hvad jeg skal gøre,
og det skal man ikke sige på den første date.
Specielt ikke til bowling tværs over en bane.
Jeg respekterer det, og jeg respekterer, at personalet på Rowans håndhæver det.
Det var meget lettere at date, da man var i 20'erne.
Alt bliver sværere.
Som man bliver ældre,
ændrer man sit syn på kærlighed,
og måden at udtrykke kærlighed på, ændrer sig efter de 30.
Det starter med: "Jeg laver chutney til dig."
Sådan vil man gerne vise den.
Også det, man leder efter, ændrer sig.
Nu leder jeg efter nogen, som giver mig den følelse, jeg får,
når jeg ser min kuffert på bagagebåndet i en lufthavn,
og jeg siger. "Det er min kuffert!"
Alle siger: "Den ligner enhver anden."
"Nej, det er min kuffert!"
"Jeg har pakket den."
Den følelse vil jeg have.
Det bliver bare langt sværere at finde de mennesker,
sådan som vi mødes i dag.
Jeg var på apps en kort stund
i mine tidlige 30'ere, som slet ikke var sjovt.
Det var primært mig, der forklarede 21-årige mænd,
hvad et Concorde-fly var. Det var sjovt. I bør selv prøve.
"For længe, længe siden
"i år 2000...
"var der et fly, som fløj meget hurtigt."
"Det larmede for meget."
Og de siger: "Åh gud, fortæl mere!"
Det bliver bare sværere.
Jeg kan høre mig selv sige det højt:
"Åh, jeg er så gammel." Jeg er kun 32.
Jeg er ikke gammel. Men jeg bliver ældre.
Jeg bliver ældre på subtile måder.
Jeg er begyndt at sige: "Pas godt på dig selv".
Er I med?
Jeg ved ikke, hvornår det skete.
"Pas godt på dig selv."
"Pas godt på dig selv, ja."
Har I set en teenager,
der sagde: "Pas godt på dig selv," er det en undercoverbetjent...
og I ryger i fængsel.
Men alt er sværere.
At blive droppet i 30'erne er langt sværere
end i 20'erne, for som jeg sagde før,
når man er i 20'erne, opbygger man stadig sin personlighed,
så man behøver ikke tage den personligt, afvisningen, vel?
Man vil sige: "Det er okay.
"Jeg er en ny person om et år eller to.
"Det er helt i orden."
"Du gør, som du vil, og livet er langt. Vi er stadig venner, selvfølgelig."
Men bliver man droppet i 30'erne,
bliver man droppet for den, man er.
Jeg beklager,
hvis det er første gang, I hører det,
men det er et videnskabeligt faktum.
Vores personlighed er låst fast ved 30.
Det er mig for evigt. Jeg er ulykkelig.
Jeg er ulykkelig! Det er som at spille Mario Kart
og tænke over, hvilken figur man skal vælge,
og smøleriet får tiden til at løbe ud,
og man ender i den sidste bås, man er på,
og siger: "Jeg er Waluigi resten af mit liv, er det sådan?
Fedt.
Ideelt.
Jeg burde vist have ændret figuren i den joke.
Den får ikke folk til at reagere,
for som samfund har synet på Waluigi ændret sig.
Det vil jeg sige, ja.
Han er lidt misforstået og står i skyggen af sin bror.
Jeg synes, at han er lidt lækker.
Høj og det overskæg, skørt.
Waluigi ligner alle mænd i det østlige London.
Ikke?
Man ser dem på en Lime-cykel: "Waluigi på en Lime-cykel, skørt."
Det er svært som 30-årig at acceptere, at det er dig resten af livet.
Jeg vil ikke lyde selvironisk: "Åh, det er mig i al evighed."
Gid selvironi
ikke var blevet så stor en del af mit brand, men det er det.
Jeg troede, at selvironi var noget, jeg ville vokse fra,
men det er ikke tilfældet.
Der sker det med selvironi, at jo ældre man bliver,
des mere præcis bliver selvironien.
Man kender sig selv bedre, venner kender en bedre,
så i mine teenageår slap jeg afsted med:
"Jeg finder aldrig en kæreste. Jeg er sådan en pebermø."
Vi kaldte os selv pebermøer som teenagere.
"Jeg finder aldrig nogen."
Og vennerne sagde: "Hvad taler du om?"
"Du er skør, du kan ikke nedgøre dig sådan.
"Selvfølgelig finder du kærlighed. Hold op med at tale om dig selv."
Nu som 32-årig...
Hvis jeg siger: "Jeg ved ikke, om jeg bliver gift",
siger vennerne: "Ægteskab er ikke for alle."
Og jeg tænker:
"Javel så."
"Spillet er i gang."
Jeg sagde lige før, at jeg ældes på subtile måder,
og en anden måde, jeg ældes på,
er, at jeg har fortalt den her joke flere gange,
og nu må have knæbeskyttere på...
Så, ja, tak! Nej.
Jeg ved ikke, hvorfor I klapper.
For en sikkerheds skyld?
Det er skørt.
Det er problemet med at have nære venner.
Nej, det lød værre end tilsigtet.
Når man har nære venner,
og man oplever et brud, er det svært,
og vær helt ærlige over for jer selv,
når en nær ven oplever et brud, er man klart trist på deres vegne,
men det er også fængslende, ikke?
Er I med? Det er svært at se væk.
Vær ærlige.
Det er som et fyrværkeri, der rammer Guy Fawkes
og begynder at skyde ind i mængden.
Alle er lidt bange, men bliver hængende af nysgerrighed.
Sådan er det, når en nær ven oplever hjertesorg, og det er svært,
for problemet er, at I er tætte. De ved, hvem du er.
De ved, hvem du er inderst inde.
De har kendt dig i årevis.
Dine nære venner ved også præcist, at du kompromitterede din personlighed
for at være sammen med den person.
Forholdet er nu slut,
så skammen, når man vender tilbage til de venskaber,
er ydmygende, ikke? Det eneste tilsvarende er,
som hvis man har skidt i bukserne under en firmajulefrokost
en fredag aften. Er I med?
Og fornemmelsen, når man så må tilbage på arbejde
om mandagen, og...
"Det var skørt!"
"Hvem var hun?"
Hun har det ikke godt og fortjener vores kærlighed.
Sådan havde jeg det.
Det var for pinligt til, jeg kunne opsøge mine nærmeste venner.
Det var skørt, så jeg begyndte at vende mig mod tilfældige mennesker.
Enhver tæt på mig.
Min 80-årige bedstemor boede hos mig dengang,
en lidt underlig, smart bedsteven-figur at have
i sit liv, når man oplever et brud.
Hun gjorde sit bedste. Hun var fantastisk.
Det er svært at forklare tilknytningsteori
for en kvinde, der blev født under 2. verdenskrig.
"Din tilknytningsangst skyldes rationering, går jeg ud fra?"
Så det hjalp ikke.
Jeg vendte mig mod komplet fremmede,
en mand, der gjorde rent i min lejlighed.
Jeg betalte ham, vigtig detalje.
Jeg betalte ham. Han hed Lindsey
og var en utrolig fyr.
Elendig til at gøre rent. Jeg anbefaler ham ikke.
Han havde en jazzet tilgang til rengøring.
Han lod ånden tage over
og forbigik store apparater.
Han tændte røgelse og lod det brænde hos mig.
Det mest underlige var, at han skiftede profilfoto på WhatsApp hver uge.
Det er lidt lusket.
Man han var utrolig.
Lindsay var...
Jeg fortalte ham alt om dette brud
den første gang, jeg mødte ham, og han spurgte straks:
"Tøs eller fyr?"
"Lindsey, du står på den rigtige side af historien, min ven."
Pokkers.
Og skammen gennemstrømmede min krop,
da jeg stod der som en voksen kvinde og i min egen lejlighed måtte sige:
"Fyr."
"Det var en fyr."
Jeg er ikke flov over, at en mand knuste mit hjerte.
Jeg er ikke længere flov over at være hetero.
Jeg har affundet mig med det.
Det kan føles lidt utidssvarende.
Som datingpræference er det retro.
Vi er kommet videre som samfund,
og dog holder jeg fast, som gjaldt det livet.
Når man stadig dater mænd,
tror jeg, at man har de samme følelser,
som folk, der samler på vinylplader,
da begge grupper viser flaget for noget,
der er døende, ikke?
Vi siger begge:
"At det er svært tilgængeligt og af dårligere kvalitet er charmerende."
Så jeg stod og sagde: "Fyr."
Lindsey spurgte: "Hvor længe varede forholdet?"
"Otte måneder, mand."
Og Lindsey sagde:
"Hvad græder du over, tøs?"
"Hvad pokker græder du over?"
Han gav mig et møgfald i mit eget hjem.
Han satte tingene på plads.
Jeg mødte ham den dag, og han beskrev alle sine forhold
med kærlighed og tab og sagde noget, jeg aldrig glemmer.
Før han gik, vendte han sig om og sagde:
"Du må forstå, at vi er på Jorden for at lide."
"Så du må finde sjov, hvor du kan."
Jeg ved ikke, om en engel havde rørt mig,
eller om Lindsey engang havde dræbt en mand for sjov.
Jeg vælger det første. Det er mere charmerende.
Jeg var løbet tør for muligheder. Jeg kunne ikke kontakte nære venner.
Jeg var for flov.
Bedste tog tilbage til New Zealand. Lindsey kom en gang om ugen.
Så jeg gjorde, hvad enhver person med min baggrund ville gøre
og vendte mig mod internettet, naturligvis inkognito, for svar.
Mit problem er, at jeg ikke ser hjertesorg som...
Hjertesorg er et problem, der skal løses,
og ikke en oplevelse, der skal overstås.
Så når man søger en term som:
"Kan man blive slået op med, fordi man er for cool?"
Når man gør det, åbner der sig et helt hjørne på internettet
med online parforholdscoaching.
Jeg ved ikke, om alle kender til det. Lad mig kort forklare det.
Det er en stor amerikansk industri, der grænser til livscoaching.
Den bliver primært styret af underlige mænd ved navn Declan eller Gavin.
De går med jakkesæt og ser sådan her ud,
og deres URL'er er ret intense og lyder:
"Hvordan får man sin eks tilbage.com!"
"Din eks var en kælling, men måske dit livs kærlighed.org."
".edu."
De mænd var skumle, for hele industrien er skummel,
fordi de udnytter folk med knuste hjerter.
De er langt nede. De vil bare presse penge ud af dig.
De har lokket dig med disse gratis online-artikler,
tjeklister og har forberedt to ugentlige podcasts, som du lytter til.
Så måske en manual eller to, 20 dollars for en manuel, hvorfor ikke?
Det, de virkelig prøver på, er, at få dig til at tage
private Zoom-sessioner med dem.
De kan koste 500-600 dollars, det er frygteligt.
Og de her mænds råd er noget værre lort.
Følg ikke deres råd.
En af deres tips var:
"Klæd dig dagligt på, som om du kan støde ind i din eks.
"Dagligdagstøj."
Jeg vil lade den sætning dvæle hos jer.
Jeg er klædt sådan hver dag.
Jeg vil ikke bryde mig om at møde min eks sådan her.
Toogtredive års anstrengelser ligger i det look.
Påklædningsmæssigt er beskrivelsen:
"Det lykkes mig hver dag at gå klædt
"som et forsvundet barn fra 80'erne
"såvel som en mor, der leder efter det forsvundne barn."
Jeg hører bifald.
Det sårer min følelser lidt,
for det er en anerkendelse.
Jeg vidste, at jeg ikke kunne følge de mænds råd.
Jeg fandt en kvindelig parforholdscoach. Det ville nok fungere bedre.
Det blev Gillian.
Jeg kunne ikke lide hendes vibe, for hendes råd var dårlige.
Et af dem lød: "Drik mere vand."
"Oplever du et brud, så drik mere vand."
Fuck dig, mit hjerte er knust, hvad taler du om?
Klap i.
Et lød: "Meld dig ind i en klub. Vær mere social."
Jeg er ikke otte år gammel.
Hvad fanden? Melde sig ind i en klub?
Den værste var: "Hav ikke AirPods på offentligt,
"for du afskærer dig fra at tale med fremmede."
Det bliver over mit lig, Gillian.
Du må hive mine AirPods af min døde...
Jeg vil begraves med mine AirPods.
Bliver jeg begravet i live, kan jeg danse i kisten.
Gillian var også besat af barndom.
Det er de i øjeblikket besat af indenfor terapi.
Det indre barn og sådan.
Jeg tror ikke på det fis.
Jeg er ligeglad med barndommen.
Mit indre barn er på egen hånd.
For mig hjælper det ikke at dvæle ved den.
Barndommen er en historisk begivenhed.
Jeg kan intet ændre ved min barndom.
Det er Stonehenge, OL i Sydney i 2000, det et sket.
Og det altafgørende er, at jeg ikke kan huske meget derfra,
så det må være tegn på, at der ikke skete noget slemt.
Havde jeg oplevet noget traumatisk, ville jeg kunne huske det.
Jeg har prøvet at grave efter traumatiske øjeblikke
for at forklare mine mangler i min voksne personlighed.
Min far forsøgte at drukne mig engang. Det må udvikle et traume.
Det gjorde det faktisk ikke.
Jeg var slet ikke trist.
Jeg elsker min far. Lad mig forklare.
Det, der sker, når nogen er ved at drukne,
er, at de nær druknede,
men det betyder også, at det sikkert var sommer.
Er I med?
"Hej, far, døde næsten, men stemningen var perfekt."
Det var et godt år, 2004.
Så jeg har ingen traumer.
Traumer er ikke for mig.
Men jeg vil sige,
at noget er interessant ved at gå tilbage til barndommen,
og jeg tror, at mange på min alder oplever,
at de har nået en alder, hvor de møder forældrene
på den alder, de selv blev født.
Vi kendte dem ikke, før de var på vores alder.
og endelig møder man dem,
voksen til voksen,
og så meget i min barndom giver mening nu.
Min far kom hjem hver aften,
talte ikke, gik direkte ud på bagtrappen
og røg cigaretter og drak kaffe til omkring sengetid.
Jeg er i mine tidlige 30'ere. Jeg siger: "Gør, som du vil, mand."
Drikke kulsort Nescafé med 14 sukkerknalder
bare for at kunne føle noget, far.
Vores fædre havde ikke ASMR.
Tænk lige på det.
De havde ikke ASMR i 90'erne.
Eller en hydraulisk presse,
der maste dåser med Pringles.
Hvordan trappe ned?
De havde kun afgiftsfrie cigaretter og Void. Hårdt.
Og min mor for pokker.
Hun havde tre børn, da hun var 28.
Det er uanstændigt. Barnebrud.
Hvad sker der? Tre børn! 28!
Det er så sindssygt, at mødte jeg min egen mor på den alder,
ville jeg være vennen, der overbeviste hende om ikke at få mig.
Er I med? Ingen her
kan kalde sig selv feminister, hvis de ikke ville gøre det samme.
Hvis I ikke ville gå tilbage i tiden
og overbevise jeres mor om ikke at få jer.
Så hun kunne glemme det et par år.
"Ville du gå tilbage og dræbe baby Hitler?"
Jeg ville gå tilbage og dræbe mig selv,
så min mor kunne tage til Bali.
Det er vist feminisme.
Det tror jeg.
Så det fungerede ikke med Gillian.
Jeg kunne ikke arbejde med Gillian, så jeg kom videre.
Jeg fandt den hellige gral, og hun hed Margaret.
Margaret var en amerikansk dame sidst i 80'erne,
en ældre dame, der talte sådan her. Hun lød knotten.
Hun lavede podcasts, som jeg lyttede til inden sengetid.
Margaret var utrolig.
Hun havde en tendens til at tale
med klistermærkeslogans, når det handlede om brud,
som alle har hørt under brud.
"Ind er den eneste vej ud."
Det har I hørt. Jeg hader det udtryk. Og jeg forstår det ikke.
Hvorfor kan vi i 2024 stadig ikke tackle det?
Vi har vibrerende analperler.
Drevet af Bluetooth-teknologi.
Og vi kan ikke håndtere et brud?
Hvad laver forskerne? Har de aldrig været forelskede?
Det, du skal gøre i den her alder,
er at finde dine værdier og se,
om de matcher med personen, du vil være med.
Gør de ikke, glem det. Gør de, så klø på.
Børn først og fremmest.
Vil du have børn eller ej?
Matcher det ikke, bliver hurdlen for stor.
Og jeg er flov over at sige,
at det var første gang, at jeg spurgte mig selv,
ikke om jeg burde få børn, men om jeg ønskede det.
Og svaret var nej.
Det viser sig, at det er det forkerte svar.
Jeg vil ikke anbefale det.
Har du det sådan, så hold tæt.
Det socialt acceptable svar er: "Måske en dag."
"Det ved man aldrig."
Det elsker folk. De hader et nej.
Og selv når jeg tror, at folk accepterer det.
Folk ser af og til mit standpunkt
om ikke at få børn som radikalt eller politisk.
Som en erklæring.
Der er ingen erklæring bag. Intet radikalt.
Jeg er bare doven og kan ikke lide at stå på pinde.
Det er nok motivation til ikke at få børn.
Gud skabte mig ikke til at stå op før kl. 9. Og det er okay.
Folks motivationer for at få børn kan være langt ude.
Der er folk, der får børn, fordi de ikke vil dø alene.
Den logik forstår jeg ikke.
Den dag, man dør,
bliver alligevel en dårlig dag.
Kan I følge mig?
Man investerer årtier af sit liv
for at sikre, at der er et stort antal den dag.
Fuck det, bare sæt en DVD på, og jeg bliver kisteglad.
Lad mig dø alene med et bokssæt.
Det ved jeg om mig selv og utroligt at finde ud af, men det stopper ikke.
Der er en formodning om,
at når man er født i en krop, der kan få børn,
er det noget, man vil efterkomme en dag.
Jeg var til en børnefødselsdag og legede med børnene. Jeg elsker dem.
Vi går godt i spænd.
En ældre herre lagde mærke til det og sagde:
"Bringer det moderen frem i dig?"
Der er sgu noget skummelt over det.
Det er ikke "en" moder, det er "moderen".
Det taler til den idé om,
at i alle små piger, er der en lille moder,
der bare venter på at komme ud og spise værtskroppen
for at blive "moderen".
Jeg er ikke Kinder Surprise.
Der er intet derinde.
Det er som alle de biologiske fakta,
man hører som ung kvinde, der er uhyggelige.
Man hører altid det her:
"Du er født med alle de æg, du får brug for i dit liv.
"De blev født i din krop som en lille baby, og dine babyer
"har alle de æg, de behøver. Det er som lakserogn.
"Alle de æg, de får brug for."
"Jeg vil bede dig om at klappe i
"og stoppe med at sige, jeg er fuld af æg."
"Kom ned på jorden."
Vi prøver altid kræfter. De, der vil have børn,
og de, der ikke vil have børn.
Mine motivationer for ikke at få børn svinger mellem to punkter,
der afhænger af mit selvværd på tidspunktet.
Har jeg det godt med mig selv, er begrundelsen:
"Mine bedsteforældre og forældre har perfektioneret opskriften."
Det er enten det, eller når jeg har det dårligt:
"Hvad end det er, må det slutte."
"Det er dig, der bør gøre det."
Men det er skørt...
Det var forbløffende at lære om sig selv,
for det får indflydelse på alle mine forhold fremover.
Det kan jeg takke Margaret for.
En ældre amerikansk dame,
som laver podcasts, jeg lytter til dagligt.
Derudover lærte Margaret mig, det lyder plat,
men hun lærte mig, at man ikke kan give op.
Jeg var langt nede, da jeg lyttede til hende,
og hun lærte mig at bevare troen.
Af og til tænker jeg, at det er nødvendigt.
Det er nødvendigt at opleve alle de små lorteting,
alle de 16.000 ord, men det fører forhåbentligt
til den person, der siger: "Jeg bliver hos dig til enden."
Det er aldrig den første kuffert på bagagebåndet.
Det kræver et par runder, medmindre man rejser på businessclass.
Jeg kan takke hende for det.
Og godt, jeg gjorde det, for et år senere
er jeg faktisk forlovet. Så spændende.
Selvfølgelig er jeg ikke forlovet.
Jeg...
Hvad?
Undskyld?
Har nogen af jer overhovedet...
...lyttet til,
hvad jeg har sagt?
Selvfølgelig er jeg ikke forlovet!
Hvorfor skulle jeg være det? Hvorfor fortælle jer det?
Jeg kender jer ikke.
Det er et beskidt trick, men det er jeres skyld.
Jeg vil fortælle, hvad der skete.
Jeg er ikke forlovet. Jeg fortæller jer det.
Jeg var meget trist.
Og jeg vidste ikke hvorfor.
Jeg havde ikke svarene,
for det var ikke et specielt vigtigt forhold,
men det er, det der sker ved brud.
Man ved ikke, hvilket der slår dig ud. Det er som en dårlig østers.
Et af dem slår dig i gulvet.
Sådan var det her. Så jeg var desperat
og besluttede, at jeg ville gøre det.
Jeg ville booke Margaret
til en privat coachingsession på Zoom.
Seks hundrede dollars.
I har ret i at gispe.
Men jeg har råd til det.
Jeg er en farlig blanding af økonomisk stabilitet
og psykisk ubalance.
Så jeg er moden til at blive svindlet.
Jeg er som Shelley Winters i alle film, hun har spillet i.
Det er en nichejoke.
Så jeg fandt hjemmesiden
og ledte efter det, jeg formodede, var som en bookingformular,
der skulle udfyldes, og der var ingen.
Der var kun en YouTube-thumbnail med en lille tekst:
"En meget svær meddelelse."
Margaret var afgået ved døden.
Utrolig reaktion fra folk, der fandt ud af hendes eksistens for lidt siden.
Ikke for noget.
Men fair nok.
Nej, det passer. Jeg ved, at det er skørt.
Men ikke blot var hun død,
men det viste sig, at hun havde været død
al den tid,
jeg havde lyttet til hendes podcasts og læst hendes manual.
Jeg ved ikke, om nogen har oplevet en sjette sans,
men det føles ikke godt.
Det føles ikke godt.
Er det ikke sindssygt?
I månedsvis havde jeg fulgt råd
fra en kvinde, der ikke længere var til.
Hvad er nu det? Det er skræmmende.
Det er vildt skræmmende,
at der er en udgave af os selv derude for evigt.
Der er en udgave af Margaret derude,
der vil leve for evigt og aldrig blive slettet.
Det gør mig stiv af skræk. Hvad sker der med mig?
Hvad bliver mit eftermæle for den næste generation?
Er det den her note? Den her forpulede note?
Cucumbersome, er det det?
Det kan ikke passe.
Det er det underlige ved at lave det her show.
Det er det samme som med Margaret, da Margaret ikke findes mere,
men den, der skrev den her note, findes heller ikke.
Jeg kan knap nok genkende kvinden bag ordene.
Og dog ved jeg, at næste gang mit hjerte bliver knust,
møder jeg hende igen.
Sådan fungerer det. Folk ændrer sig ikke.
Det er låst inde for evigt.
Jeg vil begå de samme fejl igen og igen.
I et endeløst loop.
Og det eneste, jeg kan gøre lige nu,
er, at samle den smule visdom, jeg har i øjeblikket.
Aflevere den til den næste udgave af mig selv
og håbe på, at hun gør det bedre.
Sådan er det.
For at være fair
advarede jeg jer i begyndelsen.
Jeg er elendig til afslutninger.
Tekster: Maria Kastberg For Transperfect Media