Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Miten menee? Ei. Lopettakaa.
Oikeasti, lopettakaa. Istukaa alas.
Istukaa. Kukaan teistä ei noussut.
Olen todella huono lopettamaan asioita.
Muistakaa se.
Voin selittää. Tässä esityksessä on paljon enemmän järkeä,
jos selitän, mihin se perustuu. Älkää huoliko, koko esitys -
on yksinkertainen ja perustuu yhteen yksinkertaiseen muistiinpanoon.
Yhteen muistiinpanoon iPhonen Muistiinpanot-sovelluksessa.
Tietäväthän kaikki sen konseptin?
Jos ette tiedä, mikä Muistiinpanot on, sinne minun ikäluokkaani,
taustaani ja mielenterveyden tilaani vastaavat henkilöt -
ilmaisevat syvimmät, synkimmät ja intiimeimmät ajatuksensa.
Kaikkien aikojen turvallisimpaan sovellukseen.
Eikö se ole? Eihän sitä ole ladattu -
jokaiselle Mac-laitteelle, jota on ajatellutkaan viiden vuoden aikana.
Rakastan Muistiinpanoja. Olen suuri fani.
Rakastan sitä, koska se on niin monipuolinen.
Se pystyy kaikkeen. On outoa, että se toimii usein alustana -
koko ihmiskokemuksen laajuudelle.
Luen paljon Muistiinpanojen kautta.
On outoa, että voin lukea oman ostoslistani -
samaan tyyliin ja samalla fontilla, jolla usein luen -
julkkisten anteeksipyyntöjä rasistisista herjauksista.
Sovellus pystyy molempiin.
Rakastan Muistiinpanoja, koska olen alkanut luottaa siihen -
vain siksi, että...
Heitän tämän kiistanalaisen kommentin heti alkuun:
vihaan kirjoittaa vihkoihin.
Vihaan nähdä ihmisten kirjoittavan vihkoihin.
Vihaan nähdä ihmisiä, jotka kirjoittavat vihkoihin julkisissa paikoissa.
Se on vitun säälittävää.
Se on nyt sanottu.
Pahin puoleni tulee esiin, kun näen jonkun kirjoittavan vihkoon julkisesti.
Pieni ääni sisälläni sanoo: "Oletpa sinä fiksu tyttö.
"Olet niin erilainen, kun kirjoitat ajatuksesi vihkoon.
"Muusa puhuttelee häntä -
"tässä helvetin ostoskeskuksen hampurilaisravintolassa,
"jossa päätit panna kynää paperille." Kerran näin naisen,
joka kirjoitti vihkoon julkisella rannalla.
Vedä käteen. Miten kehtaat?
Sanoin hänelle: "Anteeksi.
"En huomannutkaan, että joukossamme on kirjailija!
"Herra Ernest Hemingway on siunannut meitä läsnäolollaan.
"Suokaa anteeksi, on palattava ottamaan kuvia itsestäni -
"lähettääkseni niitä miehille, jotka eivät välitä seurastani."
"Oikeaa työtä."
Vihaan kirjoittaa vihkoon. Vihaan kaikkea niissä.
Ennen vihkoon kirjoittaminen merkitsi minulle jotain.
Se merkitsi sitä, että on etsivä.
Tai joku muu esimerkki. En tiedä.
Horoskooppimurhaaja. En tiedä.
Jompikumpi, eikö?
On outoa, että kuka tahansa voi ostaa Moleskin-päiväkirjan.
Siihen pitäisi vaatia lisenssi.
Ideoiden laadun ja paperin GSM-painon välillä pitäisi olla suora yhteys.
Tästä en järkähdä.
Myönnän yhden asian, johon käytän vielä vihkoa.
Merkitsen kuukautiseni vihkoon.
Sitä paskaa en kirjaa nettiin.
Suosittelen samaa, jos teille tulee kuukautiset,
koska itse en ainakaan pidä niistä sovelluksista -
ja siitä, että Piilaakson isot kihot tietävät,
milloin haluan tappaa itseni.
Pitäkää ne tiedot itsellänne. Se on arvokasta tietoa.
On vaikea selittää niille, jotka eivät saa kuukautisia,
kuinka pakkomielteinen kuukautisten seuraamisesta voi olla.
Seuraan kaikkea kuukautisiin liittyvää.
Ruokia, joita tekee mieli, ajatuksia ja tunteita.
Sitä on vaikea ilmaista niille, joilla ei ole kuukautisia.
Sanon heille: "Veli,
"jos palleillesi tapahtuisi jotain -
"joka kuukausi,
"jonka takia haluat muuttaa Berliiniin -
"ja aloittaa uuden elämän,
"kyllä sinäkin kuuntelisit paria podcastia.
"Joten anna vittu olla. Anna minun olla."
On outoa, ettei minua opetettu seuraamaan kuukautisia nuorena.
Aloitin sen vasta pitkästi parikymppisenä.
En tiedä, onko asia näin tässä maassa, mutta Uudessa-Seelannissa -
kuukautiskierrosta opettamisen vastuu -
lankesi jostain vitun syystä -
liikunnanopettajan harteille.
En tiedä, onko muualla samoin. Eli minua siis opetti aikuinen mies,
nimeltään Nick Wilson,
peroksidiblondi, lippis takaperin, Oakleyn aurinkolasit.
Se tyyli, jossa näyttää, että lippiksellä on silmät.
Hän piteli teekuppia rekvisiittana:
"Verta tulee kahden teekupillisen verran joka kuukausi."
11-vuotias minä mietti: "Tuohon kuppiinko? Mitä?"
Järjetöntä.
Liikunnanopettaja, opetushenkilökunnan tunnekyvyttömin henkilö.
Se ei ole edes oikea työ.
Mutta palataan muistiinpanoon. Kerron nyt siitä.
Tämän muistiinpanon aloitin -
aika vaikeassa elämänvaiheessa. Myönnän sen.
Sellaisina aikoina yleensä aletaan kirjoittaa Muistiinpanoihin.
Asuin ensimmäistä kertaa yksin -
aikuisena.
Olin kokenut pari eroa. Miksipä ei?
Hukkasin kestokahvikuppini kannen. Se ei ollut Rosien voitokkain vuosi.
Aloin pitämään päiväkirjaa Muistiinpanoissa.
Kirjoitin sinne kaiken, kaikki hullut tunteeni,
ynnä kaiken muun, mitä sinne kirjoitetaan, kuten nettireseptit -
tai vitsi-ideat. Kaikki siihen yhteen muistiinpanoon.
Yhdessä vaiheessa viime vuonna -
ajattelin: "Siis tämähän on ihan helvetin hyvä.
"Tässä on helvetin hyvää settiä. Voisin tehdä -
"esityksen tästä muistiinpanosta. Taidan tulostaa sen."
En suosittele sitä -
kenellekään tässä salissa, koska Muistiinpanoista tiedetään se,
että muistiinpanoilla ei ole loppua, mutta loput ovat tärkeitä.
Loput antavat asioille merkityksen, hetken ajatella juuri kokemaamme.
Ilman loppuja emme opi mitään,
toistamme vain samat virheet yhä uudelleen,
mutta minä en tiennyt sitä. Joten ensimminen virheeni:
siirsin muistiinpanon Microsoft Wordiin. Vittu mikä verilöyly.
Muotoilu oli ihan mitä sattuu. Puuttuvia fontteja.
Word ei ole luonnollinen elinympäristö muistiinpanolle.
Se on kuin opettajan näkeminen kaupassa, aivan väärin.
"Mitä vittua teet täällä, ope?"
Tulostin sen,
enkä tarkistanut sanamäärää.
Minä kirjoitin tämän. "Onnea vaan."
Helvetti.
Pitäkää se sisällä, pelkurit!
Joten tulostin muistiinpanon,
enkä tarkistanut, montako...
montako sanaa tai sivua siinä oli. Aloin vain tulostaa.
Ja...
Se vain tulosti.
Tulosta, tulosta, tulosta.
Tulostin oli koukussa tulostamiseen.
Kolmekymmentä sivua -
kymppikoon fontilla.
En tiedä, missä vaiheessa muistiinpanosta tulee -
jonkinlainen mielenvikainen julistus.
16 000 sanan kohdalla?
16 000 sanaa.
Valerie Solanas, joka ampui Andy Warholia,
hänen julistuksessaan oli 24 000 sanaa.
En halua kehuskella, mutta pystyisin siihen jouluun mennessä.
Sen vain sanon, että se ei ole helppoa luettavaa.
Jaan yhden lainauksen siitä, merkkinä henkisestä tilastani -
sen aloittaessani.
Tässä se tulee.
Tätä ei ole kaunisteltu esitystä varten. Näin muistiinpano alkaa.
Yksinkertainen lause, joka kuuluu näin:
"Minulla saattaa olla ongelmia, mutta ainakin minulla on sydän."
Ei kiitos.
Ei.
Ei, ei.
Ei minulle tuollaista luonnetta.
Mistä ihmeen Myspace-helvetin rajalta -
tämä ämmä kommunikoi?
Eikä kyse ole pelkästään tästä emopaskasta.
Siellä on sekaisin kaikkea normaalia, vitsi-ideoita,
ja se laajenee esimerkiksi tähän, pelkkä sana cucumbersome.
Se tarkoittaa, että kädessä on liian monta kurkkua.
Joten... Tonaalisesti se on ihan mitä sattuu.
Tätä lukiessa kävi selväksi, että olen huono lopettamaan asioita.
Olen huono lopuissa.
Olen huono lopettamaan suhteita. En kestä sitä hyvin.
Toinen esimerkki.
Tätä on vaikea tehdä, koska näen teidän kasvonne,
ja tämä on herkkä asia myöntää, koska se on täysin totta.
Yhdessä vaiheessa viimeisintä eroani -
googlasin oikeasti lauseen:
"Voiko tulla jätetyksi sen vuoksi, että on liian cool?"
Siis...
Pelkästään tuon lauseen ylimielinen energia -
riittäisi kokonaisen kylän valtaamiseen, ymmärrättekö?
Incognito-tilassa, totta helvetissä,
suoraan incognito-tilaan. En ole idiootti.
En halua, että minua seurataan.
Incognitolla on huono maine tilana, jota käytetään,
kun tehdään tuhmia hakuja. En minä.
Käytän sitä ahdistuskierteeni hakuihin.
Luonnolliseen loppuun asti ilman kirjallisia todisteita.
Mutta se on hauskaa, koska saa laittaa päähän hatun -
ja silmälasit ja esittää olevansa joku toinen,
vaikka se on oikeasti aidoin versio itsestä.
Se oli täysin...
Se järkytti minua.
Järkytyin siitä, että googlasin jotain sellaista,
koska olen aikuinen nainen.
Sydämeni on särkynyt ennenkin. Olen kokeillut jokaista iteraatiota.
Olen jättänyt, minut on jätetty.
Kerran minut jätettiin puhelimessa koronan aikaan. Se oli aika raakaa.
Käytän siitä nimeä käänteinen Soulja Boy.
Tämä on hyvä koe sille, kuinka monta ikäistäni on yleisössä.
Olen rehellinen.
Tämä on hyvä määrä.
Kerran jätin miehen trampoliinilla.
Ei paras hetkeni. Puolustuksekseni, en hyppiessä.
Me vain istuimme siinä.
Surullisesti aaltoillen.
Ehkä se on pahempi. Minut jätettiin -
tällaisella perusteella:
"En taida rakastaa sinua yhtä paljon kuin sinä minua."
"En rakasta sinua yhtä paljon kuin sinä minua." Julmaa.
Tunnin kuluttua ero nousi seuraavalle asteelle:
"Tai en tiedä, rakastanko sinua ollenkaan."
Vastasin: "Ottaisin mielelläni ensimmäisen tarjouksen.
"Puhuin tiimilleni. Olemme tyytyväisiä siihen, jos se on vielä voimassa."
Se on kuin Leijonan luolassa: "Meidän pitäisi ottaa se."
Sellaista on hirveä kuulla, ja se on hirveä asia sanoa toiselle.
Mielestäni se oli myös olennainen väärinymmärrys -
sen mieshenkilön ja minun välillä, koska se on totta.
Jos olen kanssasi suhteessa, rakastan sinua aivan helvetisti.
Panen kaiken peliin rakkaudessa.
Jos ymmärrätte.
Mutta en usko, että mies ymmärtää.
Monet tapailemani miehet eivät ole ymmärtäneet,
että rakastan heitä, mutta arvostan heitä vähän.
Sen pitäisi tasapainottaa tilannetta.
Onko se liian ankaraa?
Tietysti arvostan joitain miehiä. Jim Hensonia.
Lista jatkuu vain.
Lista on keskeneräinen.
Sen kuulemisessa satutti se, että... Se oli tietysti totta.
Olen romanttinen ihminen. Vedän täysillä.
En voi muuttaa sitä, että olen romanttinen.
Uskon, että se on sukupolveni oire.
Meidän sukupolvellemme opetettiin, että romanttinen rakkaus -
on paras rakkauden muoto, jota on tavoiteltava.
Kaikki, mitä kuuntelimme, katsoimme ja luimme opetti meille,
että romantiikka pitää nostaa jalustalle ja sitä on jahdattava.
Se kusi minun hommani aikuisena.
Se teki minusta sellaisen, joka muistelee entisiä suhteita,
jotka eivät toimineet, jotka olivat pahaksi minulle,
mutta katselen niitä ruusunpunaisten lasien läpi.
Kuin tryffelisika,
joka palaa ajassa euforisiin rakkaushetkiin,
ahmimaan niitä vuosien päästä saadakseen dopamiinia -
tässä hetkessä, ja se on vitun säälittävää.
Ihan kuin avaisin luukkuja joulukalenterista, jonka olen jo syönyt.
Vain avatakseni pahviovet -
ja katsoakseni muovimuottia yrittäen muistaa, miltä suklaa maistui.
Kaikista näistä ei tule vitsejä.
Jotkut niistä... Ei.
Joistain tulee surullisia runoja, jotka eivät rimmaa.
Lupaan, että tästä ei tule tämän enempää yhden naisen show.
Mutta ymmärrättekö? Mielestäni sukupolvella,
joka tuli meidän jälkeen, on eri käsitys romantiikasta.
En tiedä, onko se parempi. Olen huomannut netissä,
että... En ole koskaan kuulostanut näin vanhalta.
Olen huomannut, että nuoret tekevät netissä näin.
He romantisoivat omaa elämäänsä.
En tiedä, tiedättekö tästä. Jos ette,
niin konsepti on se, että romantiikkaa lisätään -
elämän arkisiin asioihin, jotta kaikki olisi romanttista ja hauskaa.
Eli laitan vaikka teetä, mutta teen sen söpösti.
Käytän vaikka pitsiliinaa,
tai jotain vitun antiikkista teepannua vuodelta 1998.
Hyypiö.
Tai teen sen yömekossa,
jotta näytän viktoriaaniselta aaveelta tai vastaavaa paskaa.
Romantisoidaan elämää. Tai menen kahvilaan.
Kirjoitan viestilapun.
Siinä lukee: "Vietä kiva päivä."
Joku voi löytää sen ja tuntea olonsa kivaksi.
Romantisoidaan elämää. No niin.
Kysyn tätä tosissani ja rakkaudella.
Voivatko lapset hyvin?
Tiedättekö, mitä tarkoitan? Koska tämä on...
Tämä on järjetöntä. Rakastan lapsia,
pidän heistä, mutta kaverit, teidän pitää alkaa keskittyä peliin,
koska joudutte vielä taistelemaan vesivarastoista Mad Max -tyyliin -
noin parin kuukauden päästä, joten lopettakaa jo se paska.
Luulen, että se on sen sukupolven traumareaktio -
ympärillä tuhoutuvaan maailmaan.
Se on johtanut oikkuihin,
jollaisia en ole kohdannut vuosiin.
Ja minähän tunnen oikut. Kasvoin 2010-luvulla.
Kyllä minä oikut tunnen.
Kuulun Amélie- sukupolveen.
Je suis Amélie. Oikeutta Amélielle.
Siinä on hyvä ämmä.
Amélie on minun ikäisteni naisten Travis Bickle. Todella.
Tuo vitsi ei saa koskaan mitään reaktiota, kun kerron sen,
ja silti jatkan sen kertomista. Sitä on rohkeus.
Se on herttaista,
koska nämä lapset käyttäytyvät kuin he olisivat keksineet oikukkuuden.
Minä mietin: "Lapsi hyvä, anna kun kysyn jotain.
"Oletko koskaan käyttänyt silinterihattua -
"keskikesällä -
"Panic! At the Discon keikalla -
"tehdäksesi vaikutuksen biseksuaaliin poikaan, joka vihaa sinua?"
Olen tehnyt asioita, jotka puistattaisivat sinua!
Minä tunnen oikut.
Kunnioittakaa vanhempia.
Jos ette tunne tätä oman elämän romantisoimiskonseptia,
saatatte tietää asioita, jotka kuuluvat samaan piiriin.
Sen voi huomata algoritmeissä.
Ajatus itsensä deittailusta. En tiedä,
onko kukaan nähnyt tällaista. Ihan helvetin härski konsepti.
Koska algoritmi kohdistaa sitä aggressiivisesti sinkkuihin.
Sen ajatus on, ettei voi odottaa, että joku pyytää treffeille.
Tyttö vie itse itsensä treffeille.
Vähän huulipunaa.
Pikkumusta päälle.
Sitten vain mennään ulos yksin.
Mennään museoon ypöyksin.
Mennään yksin syömään, jos sellaista voi käsittää.
En tiedä, mitä minulta on jäänyt väliin -
kymmenen vuoden aikana, mutta viimeksi kun tarkistin,
tuo konsepti tarkoitti oman helvetin elämänsä elämistä.
Mitä helvettiä yhteiskunnalle on tapahtunut,
kun olemme niin irtautuneita yksinolemisen ajatuksesta,
ettemme voi tehdä enää mitään yksin -
ilman että se muotoillaan uudelleen konseptiin, jossa ollaan suhteessa -
itsensä kanssa? Anteeksi.
Oletteko sitä mieltä, anteeksi,
oletteko todella sitä mieltä, että kun näette -
vanhan italialaismiehen -
istumassa piazzalla -
siemailemassa punaviiniä, polttamassa tupakkaa,
ajatteletteko todella, että se mies -
ajattelee itsekseen:
"Lähdinpäs itseni kanssa treffeille."
Huolehdin itsestäni...
Ei!
Tähän mennessä oudoin asia, joka on brändätty uudelleen,
jota tehdään yksin, on masturbointi. Sen täytyy olla.
Itsensä kanssa suhteessa olemisen uudelleenbrändäys on masturbointi.
Se on nyt seksiä itsensä kanssa. Ei kiitos, se lause ei ole minulle.
Siinä on sellaiset yksinhuoltajat yksin yhdessä -vibat.
Lisäksi vihaan itseäni, puhumattakaan itseni panemisesta.
Huonoa brändäystä niille, joilla on heikko itsetunto.
Emme vain enää voi kutsua asioita niiden oikeilla nimillä.
Sanokaa vain runkkua runkuksi. Se on runkku, ei enempää tai vähempää.
Lakataan tekemästä kaikesta erityistä.
Älä sytytä kynttilää.
Voimmeko sopia siitä täällä? Älä sytytä kynttilää, jos runkkaat.
Kynttilä pitää sytyttää vain,
jos joku kuolee tai käy paskalla, ja sääntö on se.
Eikö?
Joten...
Mitä olin sanomassa? Ai niin, olen romanttinen.
Selvästikin. Parikymppisenä, noin kymmenen vuotta sitten,
tein sen, mitä romantikko tietysti tekee.
Muutin Lontooseen, rakkauden kaupunkiin!
Sori, sen piti olla vitsi.
Oletteko käyneet täällä?
Mitä helvettiä? Muutin Lontooseen rakkauden takia, klassista minua.
Oli vaikea selittää perheelle ja ystäville,
tai vakuuttaa heille, että pärjään.
Nuori nainen muuttaa toiselle puolelle maailmaa.
Alkuvaiheissa löysin sitaatin,
joka tiivisti sen kokemuksen,
millaista on asua Lontoon kaltaisessa vilkkaassa kaupungissa.
Sitaatti on venäläissosialisti Alexander Herzeniltä.
Hän kuvaili täydellisesti Lontoon-elämää sanoessaan:
"Maailmassa ei ole soveltuvampaa kaupunkia -
"ihmisistä erkaantumisen ja yksinolon harjoitteluun kuin Lontoo.
"Elämäntyyli, välimatkat, ilmasto -
"ja väkijoukko, johon yksilöllisyys katoaa,
"yhdistettynä manneryhteyden puuttumiseen -
"johtaa samaan seuraukseen.
"Sillä, joka osaa elää yksin, ei ole pelättävää -
"Lontoon ikävyydessä.
"Elämä ja ilma täällä on huonoksi heikolle ja hauraalle,
"sille, joka etsii tukea muualta kuin itsestään,
"sille, joka etsii vastaanottoa, sympatiaa ja huomiota."
Busseja rakastan.
Minun mielipiteeni, ei hänen.
Metro voi haistaa paskan.
Lontoon bussit ovat jotain muuta. Siellä elämä tapahtuu.
Tiedättekö? Neljä lasta itkee silmät päästään alakerrassa.
Sitä on elämä.
Mies leikkaa kynsiään.
Niin pitkään, että jossain vaiheessa -
sitä olettaa, että hän on siirtynyt varpaankynsiin.
Villiinnytään, beibi!
Olin taannoin lempibussissani, 73:ssa.
Kehuja 73:lle. Faneja löytyy. Hienostunut bussi.
Siitä tulee kuumaa kamaa kansainvälisillä markkinoilla.
73!
73 on lempibussini,
mutta eräs taannoinen tapahtuma siinä tiivistää sen,
kuinka ihminen voi kyllästyä asuessaan Lontoossa.
Bussiin nousi mies, jolla oli hyvä kaiutin,
jolla hän soitti kappaletta Cheerleader.
Hyvä biisi. Hän huudatti sitä -
samalla kun huusi, että hän haluaa tappaa meidät kaikki.
Rinnakkain asetteluvibat.
Valitse kaistasi, kamu.
Eikä se edes ollut hauskinta. Nauroin sille,
että kävi heti selväksi,
ettei mies ollut maksanut Spotify premiumia...
En tiedä, onko teitä koskaan uhkailtu -
ruokatoimitusmainosten raikuessa,
mutta se on outo kokemus.
Sitä rakastan Lontoossa. Siellä minä haluan olla.
Lontoo on introvertin unelma. Minä olen introvertti, ja rakastan sitä.
Rakastan olla introvertti, olen ylpeä siitä.
Vihaan ekstroverttejä. He ovat sekä pelottavia että tylsiä.
Nuorempana -
on pakko olla tietyn verran ekstrovertti,
vaikka olisi introvertti. Parikymppisenä deittailin enemmän.
Tein sitä, ei siinä mitään, se oli hienoa.
Deittailu parikymppisenä Lontoossa on ihan kivaa.
Ainoa huono puoli on,
että Lontoossa joutuu usein deittailemaan brittimiehiä ja...
Ei millään pahalla.
Mutta minulle -
henkilökohtaisesti,
brittimiesten tapaileminen, minulle,
tuntui joskus kuin kansainväliseltä diplomatialta,
jossa minut oli lähetetty saarilta -
tulemaan tänne -
opettamaan sisäoppilaitoksen käyneet miehet itkemään.
Palkatta!
Käänteistä kolonalismia, mutta hauskaa. Hilpeää.
Se oli järkyttävä kokemus, kulttuurishokki.
En ollut aiemmin tavannut aitoa yläluokkaista. Olen Uudesta-Seelannista.
Mikä helvetti sitä porukkaa oikein vaivaa?
Vakavasti, aidosti.
Joillakin heistä on suvun vaakuna. Anteeksi?
Mitä höpötät? Minun suvullani ei ole vaakunaa,
jos se kertoo jotain sukuni vauraudesta tai taustasta.
Jos olisi, yhdessä kulmassa olisi varmaan -
kuva sekundamerkin maissihiutaleista.
Hampun lehti.
Ja latinankielinen sana, joka tarkoittaa "diagnosoimaton".
Se komeilisi ylpeästi.
Muutama klaanilainen on tänään täällä, sepä hyvä.
Yläluokkaiset ihmiset -
pitävät matalaa profiilia. Joskus heitä on todella vaikea huomata.
He piileskelevät usein näkyvissä.
Paras aika huomata heidät on joulun aikaan. Joka kerta.
Silloin pääsee näkemään heidän olohuoneensa,
perhevalokuvat.
Yläluokkaiset ovat hulluna jouluun, koska he menevät tapaamaan vanhempiaan.
Heidän kanssaan ei kuulu hengailla.
Mutta he sanovat: "Minä rakastan isiä ja äitiä."
Hullua, eikö?
Tiedän, ettei ketään pidä arvostella taustan perusteella,
mutta usein, kun katson niitä perhekuvia,
monien omien ystävieni, olette rakkaita,
mutta usein tyttöystävänne näyttävät teidän siskoiltanne.
Hän näyttää niin paljon siskoltasi
Shania Twain, en tiedä, tajusitteko.
Ei, se on alkuperäinen kappale, hän coveroi minua.
Se oli turhan ankaraa yläluokkaisia kohtaan.
Britit yleisesti ottaen -
ovat hävettävän jouluhulluja.
Tiedättekö? Tapaan kolmekymppisen miehen,
joka sanoo: "Rakastan Elfiä.
"Elf on suosikkini. Tykkään katsoa sitä äidin kanssa."
Jos tapaan vielä yhden sellaisen miehen, ostan aseen.
En käytä sitä, haluan sen vain.
Deittailin parikymppisenä,
ja sanoisin, että kokonaisuudessaan -
parikymppisenä deittailu on paljon helpompaa -
kuin kolmekymppisenä. Eikö?
Puhun nyt omasta puolestani. Parikymppisenä -
deittailu oli helpompaa, koska minulla ei ollut periaatteita -
tai arvoja siinä iässä.
Ja se on valtti Lontoossa deittailussa.
Hitunenkaan itsevarmuutta estää pukille pääsyn. En suosittele.
Olin niin valmis muuttamaan itseni -
miksi tahansa se henkilö halusi. Muutin itseni, tein, mitä hän halusi.
Kysyin suoraan: "Mitä haluat minusta?" Ja tein sen.
Muovaa minut mieleiseksi. Olen pitkä, voin olla kovin pieni,
pikkuruinen kuin Peukalo-Liisa.
Anne Geddes -vauva, kalenterissa, tulppaanissa,
hädin tuskin kykenevä pitämään päätään pystyssä, ei saa silmiään auki.
Voin tehdä jotain muuta. Voin olla nenäkäs.
Voin olla nenäkäs nainen. Voin sanoa: "Niin sinä luulet."
"Entäs tämä?"
Teen mitä vain!
Mitä vain, sano vain, niin teen sen.
Ilmeisesti sellaista ei saa sanoa ensitreffeillä.
Etenkään keilahallissa toiselta radalta.
Kunnioitan sitä -
ja Rowansin henkilökuntaa sen valvomisesta.
Parikymppisenä oli vain helpompi deittailla.
Kaikki on vähän vaikeampaa.
Koska vanhetessa -
muuttuu oma näkemys rakkaudesta ja tapa, jolla sitä haluaa ilmaista.
Se muuttuu, kun täyttää 30.
Rakkautta haluaa osoittaa tekemällä chutneyta.
Myös kaipaamansa piirteet muuttuvat.
Nyt etsin henkilöä, joka saa minut tuntemaan samoin,
kun näen matkalaukkuni tulevan lentokentällä matkatavarahihnalla.
"Vittu, tuo on minun matkalaukkuni!"
Muut miettivät: "Ei erotu joukosta." "Mutta tuo on minun!"
"Laitoin tavarani siihen!"
Sellaista tunnetta haen.
Sellaisia ihmisiä on paljon vaikeampi löytää nykyisillä tutustumiskeinoilla.
Käytin sovelluksia lyhyen ajan kolmekymppisenä, eikä se ollut hauskaa.
Minä lähinnä selitin 21-vuotiaille miehille,
mikä Concorde-lentokone oli.
Se oli aika hauskaa, kannattaa kokeilla.
Saa selittää näin: "Kauan, kauan sitten -
"vuonna 2000...
"oli lentokone, joka kulki hyvin nopeasti.
"Se oli liian äänekäs."
Ja he sanovat: "OMG, kerro lisää!"
Kaikki on vaikeampaa. Tiedän, että sanon sen ääneen.
Sanon: "Olen niin vanha", vaikka olen vasta 32.
En ole vielä vanha. Mutta vanhenen.
Minä vanhenen hienovaraisesti. Olen alkanut sanoa "turvallista matkaa".
Tiedättekö? En tiedä, mitä tapahtui, se vain alkoi.
"Turvallista matkaa. Turvallista lentoa, turvallista matkaa."
Jos olette kuulleet teinin sanovan:
"turvallista matkaa",
hän on peitepoliisi.
Joudutte jostain syystä vankilaan.
Mutta kaikki on vaikeampaa.
Jätetyksi tuleminen kolmekymppisenä on paljon vaikeampaa -
kuin parikymppisenä, koska kuten sanoin aiemmin,
parikymppisenä rakennetaan vielä omaa persoonallisuutta,
joten torjumista ei tarvitse ottaa niin henkilökohtaisesti.
Sitä sanoo: "Ei siinä mitään.
"Olen eri henkilö parin vuoden päästä. Kaikki hyvin.
"Tee omaa juttuasi. Elämä on pitkä. Voimme tietysti olla ystäviä."
Mutta kun tulee jätetyksi kolmekymppisenä,
syy sille on todellinen luonne.
Olen pahoillani,
jos joku teistä kuulee sen ensimmäistä kertaa,
mutta se on tieteellisesti tutkittu fakta.
Luonteemme on lyöty lukkoon kolmekymppisenä.
Tällainen olen loppuelämäni. Helvetti, että olen pettynyt.
Olen pettynyt. Ihan kuin pelaisi Mario Kartia -
ja yrittäisi päättää, millä hahmolla pelata,
mutta jahkailee liian kauan, ajastin päättyy -
ja joutuu viimeiseen ruutuun, jossa sattuu olemaan.
Sitten sitä ollaan Waluigi koko loppuelämänsä.
Hienoa.
Ihanteellista.
Minun olisi pitänyt vaihtaa sen vitsin hahmo,
koska olen huomannut, ettei se saa reaktioita.
Yhteiskuntana mielipide alkaa muuttua Waluigia kohtaan.
Sanonpahan vain.
Hän on vain väärinymmärretty, veljensä varjossa.
Hän on aika hottis.
Pitkä ja viiksekäs. Hullua.
Waluigi näyttää jokaiselta itälontoolaismieheltä.
Eikö?
Hänet näkee Lime-polkupyörällä: "Waluigi ajaa Lime-pyörällä, hullua."
On vaikea hyväksyä se, että tällainen minä olen -
koko loppuelämäni, kun täyttää 30.
En halua kuulostaa vähättelevältä: "Tällainen olen ikuisesti."
Toivon, että itsensä vähättelystä -
ei olisi tullut niin isoa osaa USP:stäni tai brändistäni, mutta se on.
Ajattelin, että kasvaisin lopulta ulos itseni vähättelemisestä,
mutta asia ei ole näin.
Itsensä vähättelyn kanssa käy niin, että mitä vanhemmaksi tulee,
sitä osuvammin itseään osaa vähätellä.
Minä ja kaverini tunnemme minut paremmin. Nuorempana saatoin sanoa:
"En koskaan saa poikaystävää, olen vanhapiika."
Sitä sanaa käytimme teineinä. "Olen vanhapiika, en löydä ketään."
Kaverit antavat tukea: "Mitä sinä höpötät?
"Olet hullu, älä lannista itseäsi noin.
"Totta kai löydät rakkauden, turpa kiinni, älä jauha itsestäsi."
Nyt, 32-vuotiaana,
jos sanon, etten tiedä, menenkö koskaan naimisiin,
kaverini sanovat: "Avioliitto ei sovi kaikille." Ja minä...
"Vai niin. Ei, ymmärrän."
"Peli on alkanut."
Sanoin aiemmin, että vanhenen hienovaraisesti.
Toinen asia, josta tiedän, että vanhenen,
on että olen kertonut tämän vitsin muutaman kerran -
ja joudun nyt käyttämään polvisuojaimia.
Joten... Kiitti! Ei.
En ole varma, miksi taputatte.
Turvallisuudelle kai?
Hullua.
Se on ongelma läheisissä ystävissä.
Tuo kuulosti pahemmalta kuin tarkoitin.
Jos omistaa läheisiä ystäviä ja kokee eron, se on aika vaikeaa,
koska, olkaa nyt rehellisiä itsellenne,
kun läheinen ystävä eroaa, sitä on surullinen hänen puolestaan,
mutta se on myös helvetin vangitsevaa.
On todella vaikea katsoa poispäin.
Olkaa rehellisiä.
Se on kuin ilotulite päätyisi kyljelleen Guy Fawkesin päivänä -
ja alkaisi tulittaa ihmisjoukkoon.
Kaikkia vähän pelottaa, mutta kaikki jäävät katsomaan, mitä tapahtuu.
Sellaista on, kun ystävän sydän särkyy.
Se on niin vaikeaa,
koska ongelma on se, että hyvät ystävät tuntevat minut.
He tietävät, kuka olen syvällä sisimmässäni.
He ovat tunteneet minut vuosikausia.
Yhtä lailla läheiset ystävät tietävät, kuinka muutin luonnettani -
ollakseni tämän tietyn henkilön kanssa.
Suhde on nyt ohi,
joten se häpeä, jota kantaen on palattava ystävien luo,
on helvetin nöyryyttävää. Ainoa yhtä nolo asia, jonka keksin,
on se, kun paskoo housuunsa työpaikan pikkujouluissa -
perjantai-iltana. Pysyttekö perässä?
Se on se tunne, kun pitää mennä töihin -
maanantaina ja sanoa vain:
"Olipa se hullua!"
"Kuka hän oli?"
Hän voi hyvin huonosti ja ansaitsee rakkautemme.
Siltä minusta tuntui.
Minua hävetti liikaa kääntyä ystävieni puoleen niin vaikeana aikana.
Se oli hullua, joten tässä erossa -
käännyin sattumanvaraisten tyyppien puoleen.
Kuka nyt sattuikin olemaan lähellä. Asuin 80-vuotiaan mummoni kanssa.
Aika outo, nenäkäs paras ystävä nykypäivän erotilanteessa.
Hän teki parhaansa, hän oli loistava. On vaikea selittää naiselle,
joka eli 2. maailmansodan aikana, mikä on kiintymyssuhdeteoria.
"Ehkä ahdistunut kiintymyksesi johtuu säännöstelystä?"
Siitä ei ollut apua.
Käännyin täysin tuntemattomien puoleen. Miehen, joka siivosi silloin kämppääni.
Maksoin hänelle, tärkeä yksityiskohta.
Maksoin hänelle. Hän on Lindsey, ja hän oli aivan helvetin mahtava mies.
Huono siivooja, en voisi suositella häntä hyvällä omallatunnolla.
Hän siivosi jazz-tyylillä:
hän meni sinne, mihin sielu hänet vei ja...
Hän sivuutti suuret kodinkoneet.
Hän sytytti suitsukkeen ja jätti sen palamaan kotiini.
Oudointa oli se, että hän vaihtoi WhatsAppin profiilikuvan joka viikko.
Siinä on jotain outoa. Mutta hän oli helvetin mahtava.
Lindsey oli...
Kerroin hänelle joka ikisen asian erostani.
Ensitapaamisella. Hänen ensimmäinen kysymyksensä oli:
"Likka vai jätkä?"
Ajattelin: "Lindsey, olet historian oikealla puolella."
Hittolainen.
Ja se häpeä, joka kulki kehoni läpi,
kun jouduin vakavana ja tunteellisena sanomaan hänelle omassa kämpässäni:
"Jätkä."
"Se oli jätkä."
Ei sillä, että minua nolottaisi, että mies särki sydämeni.
Minua ei enää hävetä olla hetero.
Olen nyt sinut sen asian kanssa. Se on, mitä se on.
Se tuntuu ennemminkin takaumalta.
Deittailumieltymyksenä se on aika retroa.
Olemme jättäneet sen taaksemme yhteiskuntana, mutta minä roikun siinä.
Miehiä deittailemalla käyn läpi samoja tunteita,
kuin vinyylilevyjen keräilijät varmaan tuntevat -
siinä mielessä, että molemmat ryhmät ovat suoraan sanottuna -
kuoleva media.
Molemmat sanovat asioita, kuten:
"Vaikea saavutettavuus ja huonompi laatu -
"viehättävät minua siinä formaatissa."
Joten olin kämpässäni ja sanoin: "Jätkä."
Lindsey kysyi, kuinka pitkään suhde kesti.
Vastasin: "Kahdeksan kuukautta."
Lindsey sanoi:
"Minkä takia sinä itket? Minkä vitun takia sinä itket?"
Hän sätti minua omassa kodissani. Hän avasi minulle tilanteen.
Hän kertoi minulle kaikista menneistä suhteistaan,
menetetyistä rakkauksistaan, ja sanoi jotain, mitä en unohda koskaan.
Ennen lähtöään hän kääntyi puoleeni ovella ja sanoi:
"Sinun pitää ymmärtää se, että meidät on pantu maan päälle kärsimään.
"Ei voi tehdä muuta kuin nauraa aina kun pystyy."
En tiennyt, oliko minua koskettanut enkeli,
vai oliko Lindsey joskus tappanut jonkun huvin vuoksi.
Päätin uskoa ensimmäiseen, se on hurmaavampaa.
Minulta alkoivat loppua vaihtoehdot. En voinut puhua ystävilleni,
koska minua nolotti.
Mummo palasi Uuteen-Seelantiin. Lindsey kävi kerran viikossa.
Tein sen, mitä kuka tahansa minun kaltaiseni ihminen tekisi,
ja käännyin Internetin puoleen. Hain vastauksia incognito-tilassa.
Minun ongelmani on, etten näe särkynyttä sydäntä...
Näen särkyneen sydämen ratkaistavana ongelmana,
enkä vain kokemuksena, josta selvitään.
Joten jos hakee esimerkiksi:
"Voiko tulla jätetyksi sen vuoksi, että on liian cool?"
Se avaa aivan uuden alueen Internetissä,
ja se on netti-ihmissuhdevalmennus.
En tiedä, onko se teille tuttua, jos ei, selitän lyhyesti.
Se on pitkälti amerikkalainen ala, vähän kuin elämäntapavalmennus.
Sitä pyörittää oudot miehet, kuten joku Declan tai Gavin tai jotain.
He käyttävät pukua.
Heidän URL-osoitteensa ovat hektisiä, tyyliin:
"Kuinka saada exäsi takaisin.com".
"Exäsi oli horo, mutta hän voi olla elämäsi rakkaus.org".
"Piste edu".
Ne miehet olivat inhottavia, koska sitä on koko se ala.
He valitsevat uhreikseen ihmisiä, jotka kokevat pahimpia sydänsuruja.
Alhaisimmassa rappiotilassaan. He yrittävät kiskoa rahaa.
He käyttävät houkuttimina ilmaisia artikkeleita,
muistilistoja ja muuta. Niistä siirrytään -
viikottaisiin podcasteihin. Sitten ehkä työkirja tai kaksi.
20 dollaria per kirja, miksipä ei? He yrittävät saada meidät lopulta -
kahdenkeskeisiin Zoom-tapaamisiin.
Ne voivat maksaa 500 - 600 dollaria per sessio. Kamalaa.
Lisäksi niiden miesten neuvot ovat täyttä paskaa. Älkää kuunnelko heitä.
Yksi heidän artikkeliensa neuvoista oli:
"Pukeudu joka päivä kuin saattaisit törmätä exääsi."
"Pukeudu joka päivä."
Annan teidän miettiä sitä hetken.
Näin minä pukeudun joka päivä. En halua törmätä exääni tällaisena.
Tämä tyyli vaati 32 vuoden ponnistelut. Voitteko uskoa?
Voin kuvailla sitä vain näin: "Jotenkin minä onnistun joka päivä -
"pukeutumaan yhtä aikaa kuin 1980-luvulla kadonnut lapsi -
"ja sitä kadonnutta lasta etsivä äiti."
Pari ihmistä taputti. Se loukkasi vähän tunteitani.
Se on siis tunnistettavissa.
En voinut kuunnella niiden miesten kamalia neuvoja.
Siirryin naispuoliseen valmentajaan. Ajattelin sen toimivan paremmin.
Löysin hänet Gillianin muodossa.
En pitänyt hänestäkään. Hänen vinkkinsä olivat yhtä huonoja.
Yksi niistä oli oikeasti: "Juo enemmän vettä".
"Kun eroat, juo enemmän vettä." Haista paska, Gillian, sydämeni särkyi.
Mitä helvettiä sinä selität?
Turpa kiinni.
Yksi ehdotus oli liittyä kerhoon. "Liity kerhoon, ole sosiaalisempi."
En ole kahdeksanvuotias. Mitä hittoa? Johonkin ihmeen kerhoon?
Pahin oli: "Älä käytä AirPodeja julkisissa paikoissa,
"koska etäännyt keskusteluista tuntemattomien kanssa."
Vain kuolleen ruumiini ylitse, Gillian.
Saat repiä AirPodit irti minun kuolleista, kylmistä...
Minut haudataan AirPodit korvilla.
Jotta voin rokata, jos minut haudataan elävänä.
Gillianilla oli pakkomielle myös lapsuuteen.
Se on todella iso pakkomielle terapiassa yleisesti ottaen.
Sisäinen lapsi ja sen sellainen.
En usko siihen, en välitä paskaakaan. En välitä lapsuudesta.
Sisäinen lapseni on omillaan.
Mielestäni se on aivan turha asia, jota yrittää hautoa tai purkaa.
Lapsuus on menneisyyttä. Se on jo tapahtunut.
En voi muuttaa siitä mitään.
Se on vitun Stonehenge, vuoden 2000 Sydneyn olympialaiset. Mennyttä.
Enkä myöskään muista paljoakaan lapsuudestani,
mikä on ensimmäinen merkki siitä, ettei mitään pahaa tapahtunut.
Muistaisin sen, jos jotain traumaattista olisi tapahtunut.
Yritin kaivella vanhoja traumaattisia hetkiä -
selittääkseni aikuisen persoonani puutteita.
Isä melkein hukkui kerran, se oli hyvä.
Hyvä trauman kannalta. Oikeastaan se ei ollut.
En ollut kauhean surullinen, jos suoraan sanotaan.
Rakastan tietysti isääni. Antakaa, kun selitän.
Näin käy, kun joku melkein hukkuu. Hän melkein hukkuu,
mutta se tarkoittaa sitä, että silloin oli luultavasti myös kesä.
Ymmärrättekö? "Isä melkein kuoli, mutta vibat olivat moitteettomat."
Vuosi 2004 oli hyvä vuosi.
Minulla ei ole traumoja.
Trauma ei ole minun juttuni. Ei ole tuttua.
Sanon vain tämän.
Lapsuuden muistelemisessa pidän mielenkiintoisena sitä,
ja näin varmaan kokevat monet minun ikäiseni,
että alan vihdoin olla siinä iässä, että tapaan vanhempani -
siinä iässä, kun he saivat minut. Emme tunteneet vanhempiamme tässä iässä.
Heidän tapaamisensa vihdoin, aikuisina, kasvokkain,
saa minut ymmärtämään lapsuuttani niin paljon paremmin.
Sitä, että isäni tuli joka ilta kotiin töistä,
ei puhunut mitään, meni suoraan takakuistille -
tupakoimaan ja juomaan kahvia, kunnes meni nukkumaan.
Kolmekymppisenä ajattelen: "Veli, tee juttusi."
Juo sitä sisymustaa Nescafea 14 sokerin kera -
tunteaksesi jotain, isä.
Meidän isillämme ei ollut ASMR:ää.
Ajatelkaapa sitä.
90-luvun isillä ei ollut ASMR:ää, ei hydraulista puristinta,
joka murskaa Pringles-purkin. Miten he rentoutuivat?
Heillä oli vain verovapaata tupakkaa ja tyhjyys. Se oli vaikeaa.
Ja sitten äitini. Vittu vie. Äiti sai kolme lasta ennen kuin täytti 28.
Säädytöntä. Lapsimorsian. Mitä ihmettä? Kolme lasta? 28-vuotiaana?
Se on niin järjetöntä, että jos tapaisin äitini tässä iässä,
olisin se ystävä, joka suostuttelisi häntä olemaan tekemättä minua.
Tiedättekö? Tuskin kukaan meistä täällä -
voisi kutsua itseään feministiksi olematta valmiita samaan.
Jos ette olisi valmiita palaamaan ajassa -
ja suostuttelemaan omaa äitiänne -
olemaan tekemättä teitä. Jotta hän voi revitellä vielä vähän.
Porukka miettii: "Palaisitko ajassa tappamaan vauva-Hitlerin?"
Vittu, minä palaisin ajassa -
tappamaan itseni, jotta äitini pääsisi Balille.
Ja se on feminismiä. Kai.
Luulisin niin.
Gillian ei siis auttanut minua.
En voinut käyttää enää Gilliania, joten siirryin eteenpäin.
Löysin Graalin maljan. Hänen nimensä oli Margaret.
Margaret oli amerikkalaisnainen, pitkälti kasikymppinen,
vanha nainen, joka puhui näin. Käheä ääni.
Kuuntelin hänen podcastejaan ennen nukkumaanmenoa.
Margaret oli helvetin mahtava. Joskus hän puhui -
mainoslausein puhuessaan erosta ja muusta.
Sellaista, mitä kaikki eronneet ovat kuulleet:
"Ainoa tie ulos on mennä läpi."
Kaikki ovat kuulleet sen. Vihaan sitä. Enkä ymmärrä sitä.
Miten emme vuonna 2024 ole keksineet kiertotietä?
Meillä on väriseviä anaalitappeja.
Bluetooth-teknologian voimalla.
Emmekä voi kiertää eron aiheuttamaa tuskaa?
Mitä tieteilijät oikein tekevät? Ovatko he tunteneet rakkautta?
Tässä iässä on erityisesti selvitettävä omat arvonsa -
ja se, sopivatko ne yhteen kumppaniehdokkaan kanssa.
Jos eivät, siirry eteenpäin. Jos kyllä, anna mennä vain.
Isoin asia oli lapset.
Pitää selvittää, haluaako lapsia. Jos se ei täsmää, este on liian suuri.
Minua hävettää myöntää tämä, mutta se oli -
ensimmäinen kerta, kun kysyin itseltäni,
ei pitäisikö minun hankkia lapsia, vaan haluanko lapsia.
Vastaus on, että en halua. Ja se oli väärä vastaus.
En suosittele sitä.
Jos tunnet niin, älä kerro kenellekään.
Sosiaalisesti hyväksyttävä vastaus on: "Ehkä jonain päivänä."
"Tytöt eivät lavertele."
Ihmiset eivät pidä jyrkästä eistä.
Vaikka se hyväksytään,
joskus ihmiset pitävät minun kantaani siitä,
etten halua lapsia, radikaalina tai poliittisena, jonain kannanottona.
Ei se ole mikään kannanotto tai radikaalia.
Olen vain vitun laiska, enkä tykkää kumartua.
Se riittää motivaatioksi sille, etten aio hankkia lapsia.
Jumala ei luonut minua heräämään ennen yhdeksää, ja se sopii.
Ihmisten motivaatiot hankkia lapsia ovat vielä hullumpia.
Jotkut hankkivat lapsia, koska eivät halua kuolla yksin.
En ymmärrä sitä logiikkaa.
Se päivä, kun kuolee,
on jo muutenkin huono päivä.
Ymmärrättekö?
He haluavat käyttää vuosikymmeniä elämästään -
varmistaakseen, että yhtenä päivänä on hyvä kävijämäärä.
Ja paskat. Laita DVD pyörimään, niin olen tyytyväinen.
Antakaa minun kuolla yksin DVD-kokoelman kanssa.
Tiedän sen itsestäni. Se oli hieno oivallus, mutta se ei lopu siihen.
On sellainen olettamus,
että jos syntyy kehoon, joka voi saada lapsia,
niin se on asia, jonka haluaa toteuttaa joskus.
Olin taannoin lasten syntymäpäivillä.
Leikin lasten kanssa. Pidän lapsista. Tulemme hyvin toimeen.
Eräs vanhempi herra huomasi sen ja sanoi:
"Tuoko tämä esiin sinun äidillisen puolesi?"
Siinä on jotain helvetin inhottavaa.
Ei "äidillisen puolen", vaan "sinun äidillisen puolesi".
Siinä kytee ajatus, että jokaisen tytön sisällä on pieni äiti,
joka odottaa tunkeutuvansa ulos rinnasta ja syövänsä isäntäkehon -
tullakseen äidiksi.
En ole mikään vitun Kinder-yllätys.
Täällä ei ole mitään.
Kaikki ne biologiset faktat,
joita nuorena tyttönä kuulee, ovat helvetin karmivia.
Tätä kuulee aina. En tiedä, miksi tiedän tämän:
"Saat syntyessäsi kaikki tarvitsemasi munasolut,
"sait ne kehoosi vauvana syntyessäsi, ja sinun vauvoillasi -
"on kaikki tarvitsemansa munasolut, kuin lohen mäti,
"kaikki niiden tarvitsevat munasolut."
"Herra, nyt on aika perääntyä -
"ja lakata kertomasta minulle munasoluista. Maahan."
Meidät asetetaan jatkuvasti vastakkain. Lapsia haluavat -
ja ne, jotka eivät halua.
Myönnän, että minulla on kahdenlaista motivaatiota -
lasten hankkimatta jättämiselle -
riippuen senhetkisestä itsevarmuudestani.
Jos tunnen oloni hyväksi, perustelut ovat:
"Minun isovanhempani -
"kehittivät täydellisen reseptin. Se siitä."
Joko se, tai jos tunnen oloni huonoksi, se on:
"Mitä tämä onkaan, tämän on loputtava.
"Se on sinun vastuullasi."
Se on hullua.
Se on hieno asia huomata itsessäni,
koska se vaikuttaa kaikkiin suhteisiin, joihin tulevaisuudessa ryhdyn.
Siitä saan kiittää Margaretia.
Helvetin vanhaa amerikkalaisnaista, jonka podcasteja kuuntelin joka ilta.
Sen lisäksi Margaret opetti minulle, tämä on imelää sanoa,
hän opetti, ettei voi oikeasti luovuttaa.
Olin todella huonossa jamassa, kun kuuntelin häntä,
ja hän opetti, että uskoa on pidettävä yllä.
Koska joskus uskon, että tämä on se tarvittava asia.
Täytyy kokea kaikki paskat asiat,
kaikki 16 000 sanaa, mutta se toivottavasti vie sinut -
sen henkilön luo, joka sanoo -
jossain muodossa: "Olen kanssasi loppuun asti."
Eikä oma matkalaukku tule koskaan ensimmäisenä hihnalla.
Se vaatii muutaman kierroksen, ellei lennä bisnesluokassa.
Joten saan kiittää siitä häntä.
Uskon niin. Olen iloinen siitä, koska nyt, vuoden päästä -
siitä muistiinpanosta, minä olen kihloissa, mikä on jännittävää.
En tietenkään ole kihloissa.
Minä...
Mitä?
Anteeksi?
Onko kukaan teistä kuunnellut...
yhtään asiaa...
jonka olen sanonut?
En tietenkään ole kihloissa!
Miksi olisin? Ja miksi kertoisin teille?
En tunne teistä ketään. Joo, ei.
Se oli likainen temppu, mutta omapa oli vikanne.
Kerron, mitä oikeasti tapahtui.
En ole kihloissa. Kerron, mitä tapahtui.
Olin hyvin, hyvin surullinen.
Olin hyvin surullinen, enkä tiennyt miksi. En tiennyt syytä,
koska se ei ollut erityisen tärkeä suhde,
mutta niin eroissa tapahtuu.
Koskaan ei tiedä, mikä niistä tekee tenät. Kuin huono osteri.
Yksi niistä vetää jalat alta.
Niin tässä tapauksessa kävi. Olin epätoivoinen,
ja päätin tehdä sen.
Päätin varata ajan Margaretille -
kahdenkeskeiseen Zoom-valmennussessioon.
600 dollaria.
Sille saa haukkoa henkeään.
Ei millään pahalla, minulla on siihen varaa.
Minä olen vaarallinen sekoitus vakavaraista -
ja henkisesti epävakaata.
Olen valmis huijattavaksi.
Olen kuin Shelley Winters kaikissa elokuvissaan.
Niche-vitsi.
Menin nettisivulle,
josta luulin löytäväni ilmoittautumislomakkeen,
johon laitetaan omat tiedot, mutta sellaista ei ollut.
Siellä oli vain YouTuben pikkukuva, jossa oli teksti,
jossa luki: "Suru-uutinen".
Joo, Margaret kuoli.
Loistava reaktio ihmisiltä, jotka kuulivat hänestä äsken.
Ei millään pahalla. Mutta ymmärrettävää.
Se on totta. Tiedän, että se on hullua.
Mutta hän ei ollut vain kuollut,
vaan hän oli ollut kuollut -
koko sen ajan,
kun kuuntelin hänen podcastejaan -
ja luin hänen työkirjaansa.
En tiedä, oletteko koskaan kokeneet kuudetta aistia,
mutta se ei tunnu hyvältä. Ei tunnu hyvältä.
Eikö se ole kenestäkään järjetöntä?
Monta kuukautta kuuntelin neuvoja naiselta, joka ei ollut enää elossa.
Mitä helvettiä? Se on pelottavaa.
On niin pelottavaa, että meistä on ikuisesti olemassa versio,
Margaretista on ikuinen versio,
joka elää ikuisesti, eikä sitä koskaan poisteta.
Se on kauhistuttavaa.
Mitä minulle tapahtuu?
Minkä perinnön jätän seuraavalle sukupolvelle?
Tämän muistiinpanonko? Tämän helvetin muistiinpanon!
Cucumbersomenko?
Ei voi olla.
Se on outoa tässäkin esityksessä.
Se on sama asia kuin Margaret. Margaretia ei enää ole olemassa,
eikä tämän muistiinpanon kirjoittanutta henkilöä enää ole.
Hädin tuskin tunnistan sen naisen, joka kirjoitti tämän.
Silti tiedän, että kun sydämeni taas särkyy,
minä tapaan hänet jälleen.
Koska niin se toimii. Ihmiset eivät muutu.
Tämä on lukittu ikuisesti.
Minä teen samat virheet yhä uudestaan. Loputon kierre.
Nyt voin ainoastaan -
koota kaiken viisauteni tässä hetkessä,
antaa sen itseni seuraavalle versiolle -
ja toivoa, rukoilla, että hän pärjää paremmin.
Että siinäpä se.
Ollakseni rehellinen varoitin jo alusta asti,
että olen huono lopettamaan asioita.
Suomennos: Niina Mahosenaho For Transperfect Media