Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ROSE MATAFEO: ÚJRA ÉS ÚJRA ÉS ÚJRA
Mi újság? Ne! Elég!
Komolyan, elég! Üljetek le! Ja, nem is állt fel senki.
A befejezés nem az erősségem, oké?
Ezt ne feledjétek! Mindjárt megértitek, ha elmagyarázom,
mi az egész műsor alapja. Nyugi, ez egy nagyon egyszerű műsor.
Ez egy nagyon egyszerű műsor, ami egy szimpla kis jegyzeten alapul,
amit az iPhone-om Jegyzet alkalmazásában írtam.
Ismerős a szitu, ugye?
Ha valaki nem tudná, mi a Jegyzet, ez az az alkalmazás,
ahová a hozzám hasonló korú és elmeállapotú emberek
leírják legmélyebb, legsötétebb, legtitkosabb gondolataikat.
Mintha csak ez lenne a világ legbiztonságosabb alkalmazása!
Mintha nem töltődne fel minden az összes Mac-eszközre,
amihez hozzáértél az elmúlt öt évben.
Én imádom a Jegyzetet. Valósággal a rajongója vagyok.
Azért szeretem, mert olyan sokrétű. Nagyon összetett.
Mindent tud. Meghökkentő belegondolni, hogy ugyanabba az appba jegyezzük fel
a gondolatainkat az élet szinte minden területéről.
Hisz mi minden íródhat a Jegyzetben, nem?
Bizarr, hogy a bevásárlólistám betűtípusa és betűmérete ugyanaz,
mint egy rasszista celeb bocsánatkérő nyilatkozata.
Ez az app mindkettővel elbír.
Azért is imádom a Jegyzetet, mert megszoktam a használatát,
ennek pedig az az oka...
Oké, megmondom nyíltan, bármennyire ellentmondásos,
hogy utálok jegyzetfüzetbe írni.
Utálom azokat, akik jegyzetfüzetekbe írnak.
Különösen akkor, ha azt nyilvánosan teszik.
Kurva szánalmas, nem?
Bevallom,
a legrosszabbat hozza ki belőlem, ha valakit nyilvánosan irkálni látok.
Megszólal bennem a kisördög: "Okosnak hiszed magad, mi?
Különlegesnek érzed magad, mert noteszbe firkálsz?
Homlokon csókolt a múzsa, mi?
Itt üldögéltél a pláza kajás részlegén, a hambis előtt,
és rád jött az írhatnék, mi?"
Egyszer láttam egy nőt, aki egy strandon írt naplót.
Hogy baszódna meg! Hogy merészeli?
Odaszóltam neki: "Jaj, bocsi,
nem is tudtam, hogy egy író van közöttünk!
Ernest Hemingway megtisztelt minket a jelenlétével!
És most bocs, de mi szelfizünk tovább,
hogy fotókat küldözhessünk pasiknak, akik szarnak ránk. Csá!
Valakinek melózni is kell."
Utálok jegyzetfüzetbe írni. Mindent utálok benne.
Szerintem alapos ok kell hozzá, hogy valaki jegyzetfüzetet használjon.
Ha valaki például nyomozó.
Más példa most nem jut eszembe. Ha valaki a Zodiákus gyilkos. Nem tudom...
Az egyik vagy a másik.
Nagyon bizarrnak találom, hogy bárki vehet Moleskin füzetet, nem?
Egy Moleskinhez külön engedély kellene.
Egyenes arányban kéne állnia
az ötleteid minőségének a papírod vastagságával.
Én itt elvéreznék.
De bevallom, van egy dolog, amire jegyzetfüzetet használok,
és ez a ciklusom követése.
Ezt elzárom a világtól.
Ezt javasolnám mindenkinek, akinek van ciklusa,
mert nekem nem szimpi az a gondolat,
hogy a Szilícium-völgy pénzeszsákjai pontosan tudják,
mikor készülök öngyilkosságra.
Ezt az infót nem osztjuk meg bárkivel. Ugye? Ez értékes információ.
Nehéz megértetni valakivel, akinek nincs ciklusa,
hogy mennyire megszállottjává válhatunk a követésének.
Én például nemcsak a ciklusomat követem,
hanem azt is, hogy ilyenkor mire éhezek, mit érzek,
és ezt nehéz elmagyarázni olyannak, aki maga nem éli át.
Valami ilyesmit kéne mondanom: "Haver, ha történne valami a golyóiddal,
minden egyes hónapban,
amitől kedved támadna Berlinbe költözni...
és új életet kezdeni,
te is podcastfüggő lennél, úgyhogy vegyél vissza, cseszd meg!"
Furcsa, hogy a ciklusom követésére nem kamaszként tanítottak meg.
Már jóval elmúltam 20, amikor elkezdtem csinálni.
Nem tudom, itt is így van-e,
de Új-Zélandon a menstruációs ciklus oktatásának feladatát
valami rendkívül fura okból a tesitanárok nyakába varrták.
Nem tudom, más is tapasztalt-e ilyet.
Képzeljetek el egy felnőtt férfit,
akit Nick Wilsonnak hívnak! Oké? Hidrogénszőke haj,
fordított baseballsapka, Oakley napszemüveg...
Láttatok már ilyet? Mintha a sapkának szeme lenne.
Egy teáscsészét szorongatva oktatott:
"Havonta egy csészényi vér folyik ki."
Mire én, 11 évesen: "Abba a csészébe? Mi van?"
Tiszta őrület.
A tesitanár. Megtalálták a feladatra legalkalmatlanabb személyt.
Tesit tanítani nem is igazi meló.
De vissza a jegyzethez! Mesélek nektek egy kicsit róla.
Amikor elkezdtem írni ezt a jegyzetet, elég zűrös volt az életem.
Az emberek általában ilyenkor kezdenek a Jegyzetben jegyzetelni.
Felnőtt életem során akkor voltam először egyedül.
Átestem pár szakításon, elveszett a kedvenc bögrém fedele...
Nem az az év volt volt a jó öreg Rosie életének csúcspontja.
Úgyhogy elkezdtem jegyzetelni, naplójelleggel.
Lejegyeztem benne mindent, a viharos érzéseimet
meg egy rakás másik tipikus jegyzettémát, online recepteket,
poénötleteket...
Mindezt egyetlen jegyzetbe.
És tavaly egyszer csak bevillant:
"A picsába, csajszi, ez kurva jó.
Kibaszott jó ez a jegyzet.
Ebből írhatnék egy teljes műsort.
A legjobb, ha kinyomtatom."
Nos, ezt senkinek sem javasolnám
ebben a teremben.
Ugyanis az a helyzet, hogy az appban egy jegyzet sosem ér véget,
márpedig a befejezés elég fontos.
A befejezés a korona,
a reflexió, ami értelmet ad mindannak, amit addig megtapasztaltunk.
Befejezés nélkül nem okulunk a tanulságból,
végtelen sorban követjük el ugyanazokat a hibákat,
de ezt akkor még nem tudtam.
Az első hiba az volt, hogy a jegyzetet átmásoltam Wordbe.
Átkonvertáltam. Kurva nagy hiba volt.
A formázás szétcsúszott, a betűtípusok nem stimmeltek...
A Microsoft Word nem természetes élőhelye egy jegyzetnek.
Olyan ez, mint egy tanárt látni a boltban.
Mi a faszt keres ott?
Ezután kinyomtattam a jegyzetet. Meg sem néztem, hány szóból áll.
Ezt a cetlit én írtam. Az áll rajta: "Sok sikert!"
Basszus!
Viselkedjetek, gyávák!
Szóval kinyomtattam a jegyzetet,
és nem ellenőriztem...
nyomtatás előtt, hogy hány szóból áll.
És...
a nyomtató elindult, és csak nyomta kifelé a papírokat.
A kurva gép nyomtatásfüggő lett.
Harminc oldal.
Tízes betűmérettel.
Fogalmam sincs, mikor lett a jegyzetemből
valami tébolyodott kiáltványféle.
Kábé 16 000 szó.
Bizony, 16 000.
Valerie Solanas, a nő, aki rálőtt Andy Warholra,
egy 24 000 szóból álló kiáltványt írt.
Nem akarom fényezni magam, de karácsonyra simán lepipáltam volna.
És higgyétek el, nem könnyű olvasmány.
Felolvasok belőle egy részletet, hogy érzékeltessem az érzelmi állapotot,
amiben elkezdtem írni.
Mindjárt!
Nem írtam át a műsor kedvéért, tényleg így kezdődik a jegyzetem.
Egyetlen mondat, ami így szól:
"Talán sok a problémám, de legalább van szívem."
Na ne, köszi!
Nem kell, köszi!
Nem!
Nem, nem!
Ezzel hagyjatok engem békén!
Micsoda tudat fölötti Myspace-pokol az,
ahonnan ez a csaj írogat?
De a jegyzet nem csak ilyen emós faszságokból áll.
Vannak benne mindenféle random dolgok, például viccötletek.
Itt van mondjuk ez. Ez a szó. Garmadalma.
Én találtam ki arra, akinek egy garmada almája van.
Szóval... ez a műsor meghatározó szövege.
A jegyzetet olvasva jöttem rá,
hogy nem erősségem a befejezés.
Semmiféle befejezés.
A kapcsolatok befejezése sem. Nem vagyok túl jó benne.
Mondok is rá egy példát.
Nem lesz könnyű, mert látom az arcotokat,
és mivel ez a sztori tényleg megtörtént, elég kínos elmesélni.
Az egyik legutóbbi szakításom során
rákerestem a Google-ön erre:
"Lehet a szakítás oka az, ha valaki túl menő?"
Nos...
ebben az egy mondatban annyi arrogancia van,
amivel egy kisebb falut fűteni lehetne.
Persze inkognitómódban kerestem rá.
Egyből kapcsolom, nem vagyok hülye.
Én aztán nem adom ki magam.
Az inkognitómódról az a közvélekedés, hogy a pajzán keresésekre találták fel.
Nos, én a legbelsőbb félelmeimre szoktam inkognitómódban rákeresni,
amíg el nem múlnak, így ráadásul nyom nélkül.
De nektek poénból elmesélem, mert néha fel kell csapni egy kalapot...
egy szemüveget,
és úgy tenni, mintha valaki más lennél,
miközben valójában ez az igazi éned.
Szóval az van, hogy tényleg meglepett a dolog.
Meglepett, hogy ilyesmire keresek rá a neten,
miközben felnőtt nő vagyok,
aki azért átélt már egy-két csalódást. Megtapasztaltam minden verziót.
Voltam elhagyó és elhagyott fél.
A Covid alatt egyszer telefonon dobtak, ami azért elég kellemetlen volt.
Anti-szuperhős volt a srác, Katonasrác ellentettje.
Ezzel a poénnal szoktam tesztelni, hány korombeli néző van.
Őszinte leszek,
ez egész jó eredmény.
Egyszer egy trambulinon dobtam valakit.
Ami elég gáz, de mentségemre szóljon, hogy nem ugrálás közben.
Csak üldögéltünk rajta, így...
szomorúan rugózva.
Nem, ez így még gázabb. Valaki egyszer azért dobott,
idézem: "Nem szeretlek téged annyira, mint amennyire te engem."
"Nem szeretlek annyira téged, mint te engem." Brutális. Szörnyű.
Egy órával később már ott tartottunk: "Nem is tudom, szeretlek-e egyáltalán."
Erre csak annyit tudtam mondani: "Elfogadom az első ajánlatot!
Beszéltem a stábommal, és tökéletesen megfelel az első ajánlat,
ha még áll."
Mint a Cápák Közöttben: "Ezt még át kell beszélnünk!"
Ezt iszonyú hallani. Iszonyú ilyet mondani valakinek.
Ráadásul óriási félreértés volt köztünk,
köztem és a pasi között, mert amit mondott, az még igaz is volt!
Ha én együtt vagyok valakivel, kibaszottul fogom szeretni az illetőt.
Nem szórakozok, a szerelemért minden fájdalmat bevállalok.
Van ennek bármi értelme?
De ez a pasi nem értette meg,
és ezzel egyébként a legtöbb pasim így volt,
hogy bár szerettem őket, de tiszteletet alig éreztem irántuk.
És tudjátok, mit? Így meg is van az egyensúly.
Durva dolog ilyet mondani?
De vannak pasik, akiket tisztelek. Például Jim Hensont.
És még jó néhány embert. Még dolgozom a listán.
Azt hiszem, azért fájt ezt hallani,
mert kétségkívül igaz volt.
Romantikus alkat vagyok. Beleadok mindent.
És ezen nem tudok változtatni.
Ez nálunk generációs ártalom.
A mi generációnkat arra nevelték, hogy a romantikus szerelem
a szerelem legmagasabb formája, amit mindenképp el kell érni.
Mindenhol azt olvastuk, láttuk, hallottuk,
hogy a romantikát isteníteni és hajszolni kell, bármibe is kerül.
Ez eléggé elcseszte a felnőtt életemet.
Ezért van az, hogy amikor visszanézek a régi kapcsolataimra,
amik nem működtek, sőt, kifejezetten károsak voltak,
még mindig rózsaszín szemüvegen át látom őket.
Egy szánalmas kis gilisztaként a múlt mocsarából igyekszem kiásni
boldog szerelmek emlékét egy jelenbeli dopaminfröccs reményében,
ami kibaszottul szánalmas.
Mintha fognék egy adventi kalendáriumot, amit ugyan már felzabáltam,
mégis nyitogatnám rajta a kis papírfüleket,
bámulnám a penészes műanyagot,
és próbálnám felidézni az egykori csoki ízét.
Nem minden vicc, amit mondok, oké? Egyes dolgok...
Lesznek köztük rímtelen, szomorú vershez hasonlító vallomások.
De esküszöm, ennél több csajos nyafogás nem lesz benne.
De szerintem az utánunk jövő generáció egész másként gondolkodik a szerelemről.
Nem tudom, az ő koncepciójuk jobb-e, de azt vettem észre az online térben...
Basszus, úgy beszélek, mint egy vénasszony.
"Azt vettem észre, hogy a fiatalok online..."
Szóval a fiatalok romantizálják a saját életüket.
Nem tudom, nektek feltűnt-e ez, de a lényeg az,
hogy minden hétköznapi dolgot romantikus köntösbe bújtatnak,
hogy cukormázasnak tűnjön.
Például, ha csinálnak egy csésze teát, azt cukin csinálják.
Alátesznek egy kis csipketerítőt,
vagy egy antik csészébe töltik, ami kábé 1998-ból való.
Bizarr.
Vagy mondjuk hálóinget viselnek közben,
amitől viktoriánus kísértetnek tűnnek, vagy valami hasonló.
Idealizálják az életüket. Elmennek egy kávézóba,
és írnak egy cuki kis üzit.
Mondjuk azt, hogy: "Legyen szép napod!"
És aki megtalálja, majd jól fogja érezni magát tőle.
Romantikában fürdik az életük.
Figyu!
Most kérdeznék valamit, pusztán szeretetből.
A gyerekeitek hogy vannak?
Értitek, mire gondolok? Mert ez...
Ez kész őrület. Szeretem a gyerekeket,
tényleg szeretem őket, de basszus, kapjátok össze magatokat,
mert ti már a Mad Max stílusában fogtok küzdeni a víztartalékokért
nagyjából két hónapon belül, úgyhogy hagyjuk a cukorszirupot, oké?
Ez az egész szerintem amúgy egy traumára adott generációs reakció.
A világ összeomlóban van körülöttük,
ami soha nem látott hóbortokban manifesztálódott.
Évek óta nem láttam ennyi bogaras embert,
holott én a 2010-es években nőttem fel, tudok egyet és mást a témáról!
Az Amélie csodálatos életén nőttem fel.
Je suis Amélie. Igazságot Amélie-nek!
Jó csaj.
Amélie a velem egyidős nők Travis Bickle-je.
Ezt a poént senki sem szokta érteni,
mégis újra meg újra elsütöm.
Mi a bátorság, ha nem ez?
Szóval az a cuki ebben a trendben, amiről meséltem,
hogy ezek a srácok úgy tesznek, mintha ők lennének az agybaj feltalálói.
Jaj, gyermekeim, hadd kérdezzek valamit!
Viseltetek már valaha cilindert,
a nyár közepén,
egy Panic at the Disco koncerten,
hogy lenyűgözzetek egy biszexuális fiút, aki utált titeket?
Ha tudnátok, én miket műveltem!
Én aztán tudom, mi a dili! Tisztelhetnétek a nagy elődöket!
Szóval... ha nem is hallottatok még a "romantizáld az életed" dologról,
biztos láttatok már olyasmit, ami ide sorolható,
az algoritmus biztos feldobta már.
Ilyen például a "randizz önmagaddal!"
Találkozott már vele valaki? Kurva gáz koncepció.
Főként azért, mert az algoritmus főleg szingliknek nyomatja ezerrel.
Az lényege az,
hogy nem érünk rá kivárni, amíg valaki elvisz minket randizni,
úgyhogy randizz önmagaddal, csajszi! Dobj fel egy kis rúzst!
Rántsd magadra a kis fekete rucit, hiszen ma magaddal randizol! Oksa?
Menj el egyedül egy múzeumba!
Vacsorázz valahol egyedül, ha belefér a keretbe!
Lehet, hogy lemaradtam valamiről az elmúlt kábé tíz évben,
de annak idején
az emberek alapvetően így élték az életüket, nem?
Mi a picsa történt a társadalmunkkal,
mikor vált olyannyira idegenné számunkra a magány gondolata,
hogy már képtelenek vagyunk bármit egyedül csinálni anélkül,
hogy úgy tennénk, mintha kapcsolatban lennénk,
méghozzá önmagunkkal, már bocs!
Nem gondoljátok...
Tényleg azt hiszitek
egy idős olasz férfi láttán...
aki épp pizzát falatozgat,
egy kis vörösborral, egy cigivel...
Tényleg azt hiszitek,
hogy közben arra gondol:
"Randizok egyet magammal'?
Kis önkényeztetés.
Dehogy!
De ennek az átcímkézésnek az eddigi legbizarrabb áldozata
az az önkielégítés. Egyértelműen.
Az önkielégítést is bele kell illeszteni az önmagunkkal való kapcsolatba,
ezért ez ma már szex önmagunkkal. Köszi, én inkább kihagyom!
Ennek van egy "szingli szülők egyedül közösen" hangulata.
Ráadásul utálom magamat, eszembe sem jutna lefeküdni magammal.
Alacsony önértékeléssel bírók hátrányban.
A lényeg, hogy ma már semmit sem nevezhetünk a nevén.
Hívjuk a masztit masztinak!
Masztizunk, kész, se több, se kevesebb.
Nem kell mindent felpántlikázni, oké?
Nem kell gyertya.
Ebben megegyezhetünk, nem?
Egy masztizáshoz nem kell gyertya.
Két alkalom van az életben, amikor indokolt gyertyát gyújtani,
ha valaki meghal, vagy ha szarni készülsz.
Oké?
Szóval... hol is tartottam? Megvan! Romantikus alkat vagyok.
Egyértelműen. Úgy tíz évvel ezelőtt, a húszas éveim elején
azt tettem, amit minden romantikus alkat tenne,
vagyis Londonba költöztem.
A szerelem városába.
Bocs, ezt poénnak szántam.
Ti jártatok már itt?
Mi a franc volt ez?
A szerelem miatt költöztem Londonba,
de elég nehéz volt elmagyarázni a családomnak és a szüleimnek,
vagyis meggyőzni őket, hogy minden oké lesz,
hisz fiatalon költöztem a világ túloldalára.
Elég hamar rátaláltam egy idézetre, ami tökéletesen összefoglalta,
hogy milyen Londonban, ebben a nyüzsgő városban élni.
Egy orosz szocialista írta, Alexander Herzen.
Kiválóan összefoglalta a londoni életet:
"Nincs olyan város, ami alkalmasabb lenne arra,
hogy az embereket elválassza és magányra szoktassa, mint London.
Az életmód, a távolságok, az időjárás, a sokadalom,
amiben az egyének eltűnnek, ám a kontinens sokszínűsége nélkül,
ez vezet erre az eredményre. Aki képes egyedül élni,
annak nincs félnivalója London unalmától.
Az itteni élet, az itteni levegő nem gyengéknek, törékenyeknek való,
sem azoknak, akik kell a külső támasz,
akik szívélyes fogadtatást, együttérzést, figyelmet áhítanak."
De a buszokat bírom. Mármint én, nem Herzen.
Picsába a metróval!
A londoni buszok a menők. Ott zajlik az igazi élet.
Értitek, mire gondolok?
Például négy gyerek vigasztalhatatlan bömbölése egy busz alsó szintjén,
na, az az igazi élettapasztalat!
Vagy a pasi, aki körmöt vág, de olyan hosszasan,
hogy már azt hisszük, áttért a lábujjaira.
Nyomjad, bébi!
A minap a kedvencemen utaztam, a 73-ason.
Éljen a 73-as busz! Látom, vannak más rajongói is. Menő.
Egy nemzetközi piacon nagy siker lesz, szerintem.
A 73-as!
Imádom, ez a kedvenc járatom, de nemrég történt ott valami,
ami tökéletesen példázta,
mennyire meg tud csömörleni az ember a londoni élettől.
Felszállt egy fickó egy menő zenelejátszóval,
egy kurva jó fülessel, és a Cheerleader című dalt hallgatta.
Ez a jó kis zene dübörgött a fülében,
miközben azt ordította, hogy kinyír mindannyiunkat.
Két tökéletesen ellentétes érzés. Döntsd már el, haver, mit akarsz!
De nem is ez volt benne a vicces. Attól tört ki belőlem a röhögés,
hogy a csávónak
nyilvánvalóan nem volt reklámok nélküli Spotify-előfizetése.
Nem tudom, másra is hozta-e már a frászt
egy teljesen váratlan Hello Fresh-reklám,
de elég bizarr élmény, nem?
De épp ezért szeretem Londont, ezért ez a nekem való hely.
London minden introvertált álma, én pedig az vagyok.
Imádok introvertált lenni. Büszke vagyok rá.
Utálom az extrovertáltakat, mert egyszerre ijesztőek és unalmasak.
Fiatalon az ember bizonyos mértékig
kénytelen extrovertált lenni, még ha amúgy introvertált is.
Huszonévesen sokkal többet randiztam, és ez így volt oké.
Huszonévesen randizni Londonban tök okés.
Annak ellenére, hogy van egy hátránya.
Aki Londonban randizik, az jó eséllyel britekkel fog találkozgatni.
Minden tiszteletem az övék,
de be kell vallanom, hogy számomra
a brit férfiakkal való randevúk
néha inkább tűntek nemzetközi diplomáciai műveleteknek,
ahol nekem, az ausztrál szigetek küldöttjének
az volt a feladatom,
hogy megtanítsam sírni a bentlakásos suliba járt briteket.
És mindezt ingyen!
Egyfajta fordított gyarmatosítás, ami szórakoztató, értitek? Muris.
Nekem ez egy igazi kultúrsokk volt,
mert még sosem volt dolgom igazán flancolós pasikkal.
Új-Zélandon nincs flancolás. Mi a picsa van a brit pasikkal?
Komolyan kérdezem. Tényleg.
Néhányuknak még családi címere is van. Mi a picsa?
Ilyen van? Az én családomnak nincs címere.
Ez nyilván sokat elárul a vagyoni és társadalmi helyzetünkről.
De ha lenne címerünk,
az egyik sarkában lenne egy doboz gagyi kukoricapehely,
a másikban egy vadkenderlevél,
alatta meg a "diagnosztizálatlan" szó latin megfelelője.
Csak úgy, büszkén odavetve.
Látom, mások is vannak itt ma a klánból.
Szóval a flancolós embereken
többnyire nem látszik, hogy flancolnak,
ezért nehéz őket kiszúrni,
pedig az orrunk előtt vannak.
A karácsony a legjobb alkalom arra, hogy lebuktassuk őket,
mert ilyenkor jutunk be a nappalijukba, és látjuk a családi fotóikat.
A flancolósok imádják a karácsonyt, mert ilyenkor hazamehetnek a szüleikhez,
akikért rajonganak, amit nem értek, mert pont hogy le kéne válni róluk,
de a flancolósok imádják anyucit és apucit.
Őrület, nem?
És bár nem a család, hanem az egyéniség számít, bevallom,
a karácsonykor készült családi fotók láttán
a barátaim esetében is - bocs srácok -
az jut eszembe: "A barátnőd tisztára olyan, mint a húgod..."
Nagyon hasonlít a húgodra
Ha nem ment volna át, ez Shania Twain.
Semmi gáz, ez az eredeti, ő dolgozta fel az én dalomat.
Na jó, ne cikizzük agyon a flancolósokat!
Szerintem a britek általánosságban
kínosan rajonganak a karácsonyért.
Ha találkozom még egy harmincas pasival,
aki rajong a karácsonyi manókért...
"Imádom a manókat nézegetni anyukámmal!"
Ha még egy ilyen pasi az utamba kerül, veszek egy pisztolyt.
Nem használatra, csak hogy legyen.
Tehát huszonévesen sokat randiztam, és összességében elmondható,
hogy huszonévesen randizni sokkal könnyebb,
mint harminc felett, igaz?
Ami engem illet, a húszas éveim elején
azért volt könnyebb randiznom, mert nem volt egyetlen alapelvem,
sőt, szilárd értékrendem sem.
Ez pedig nagy előny Londonban,
ahol az önbecsülés leghalványabb jele is hervasztóan hat a pasikra.
Én viszont kész voltam átalakulni azzá,
akinek az adott férfi látni akart.
Kész voltam megtenni bármit, amit csak akartak.
Egyenesen feltettem a kérdést: "Mit vársz tőlem? Megteszem.
Formálj át azzá, amivé akarsz! Magas vagyok? Összemegyek ilyen kicsire.
Olyan leszek, mint Hüvelyk Panna,
egy mini Anne Geddes-baba, ami belefér egy tulipánba,
ami alig tudja tartani a fejét vagy kinyitni a szemét, egy törpilla.
Vagy tudok mást is. Lehetek sikkes.
Egy pikánsan szemtelen nő, aki ilyeneket mond: 'Azt csak hiszed.
Erre mit lépsz?'
Megteszek bármit!
Megteszek bármit, csak kérned kell."
Úgy tűnik, nem szerencsés az első randin ilyet mondani.
Főleg nem egy tekepályán, ráadásul a másik sávból.
Ezt elismerem. Jogos volt a személyzet közbelépése, úgyhogy...
A húszas éveinkben még könnyű randizni, utána egyre nehezebb.
Azt hiszem azért, mert a korral
változik a szerelemről alkotott képünk, és ahogy kifejezzük a szerelmet.
Apránként, de változik 30 fölött.
Kedvünk támad például főzéssel kimutatni a szerelmünket.
Megváltoznak az igényeink is.
Harminc fölött olyan pasit keresek, aki azt az érzést váltja ki belőlem,
amit a bőröndöm láttán érzek a reptéren:
"Végre, itt a kibaszott bőröndöm!" Másnak csak egy bőrönd a százból,
de nekem nem, mert az az enyém! "Én pakoltam tele!"
Ezt akarom érezni.
De ezt a pasit egyre nehezebb megtalálni a mai ismerkedési szokásokkal.
A harmincas éveim elején próbálkoztam appokkal, de nem volt kellemes élmény.
Huszonegy éves fiúknak magyaráztam kommentben, hogy mi volt a Concord,
amit azért érdemes kipróbálni, vicces.
"Réges-régen,
a 2000-es esztendőben
volt egy nagyon gyors repülőgép, ami azonban túl hangos volt."
Ők meg követelték a folytatást.
Minden egyre nehezebb.
Hallom magam panaszkodni, hogy "olyan öreg vagyok"...
De nem vagyok öreg, 32 éves vagyok.
Még nem vagyok öreg, de korosodom.
Ennek vannak apró jelei, újabban például sokat beszélek a biztonságos utazásról.
Értitek? Nem tudom, miért, egyszer csak elkezdődött.
"Biztonságos utazást!" "Biztonságos repülést!"
Ha láttál már tinédzsert
biztonságos utazást kívánni,
na, az egy álruhás rendőr volt,
aki valamiért sittre fog vágni.
Minden nehezebb. Az is, ha dobnak minket.
A húszas éveinkben ezt még könnyebben vesszük,
mert épp csak felfedezzük önmagunkat, formálódik a személyiségünk,
így az elutasítást sem vesszük magunkra.
"Semmi gond! Egy-két év múlva úgyis teljesen más ember leszek,
nem gond.
Légy csak önmagad! Csodás vagy, az élet hosszú, és barátok maradunk."
De ha harminc fölött dobnak,
akkor az igazi személyiségedre mondanak nemet.
Nagyon sajnálom,
ha néhányan most szembesültök vele először,
de ez egy tudományos tény, oké?
A személyiségünk 30 éves korunkra már rögzült.
Én már mindörökre ilyen maradok. Iszonyú!
Olyan ez, mint amikor a Mario Karttal játszol,
és nem tudod, hogy melyik karakterrel legyél.
Addig vacillálsz, amíg lejár az idő,
és azzal kell lenned, akinél véletlenül utoljára leragadtál.
"Mi van? Életem végéig Waluigi leszek?"
Király! Tökéletes.
Talán másik karaktert kéne használni ebben a poénban,
mert erre nem nagyon reagálnak a nézők. Megváltozott a közvélekedés Waluigiről.
Így van!
Ő egy meg nem értett karakter a tesója árnyékában.
Kicsit talán szexi is.
Magas, bajszos. Őrület.
Waluigi pont olyan, mint a kelet-londoni pasik.
Hát nem?
Meglátsz egyet egy bérbringán: "Nahát, ott teker Waluigi!"
Szóval elég nehéz elfogadni, hogy örökre ilyen maradsz,
mint amilyen 30 évesen vagy.
Nem akarom lebecsülni magam azzal, hogy "Mindörökre ez vagyok én".
Jó lenne, ha az önostorozás
nem vált volna ennyire szerves részévé az énmárkámnak,
az egyéniségemnek, de ez van. Őszintén szólva azt hittem,
hogy önmagam alábecslése kinőhető,
de kiderült, hogy tévedtem.
Valójában annyi történik, hogy a kor előrehaladtával
egyre precízebben becsüljük le önmagunkat
hisz egyre precízebb az önképünk, a barátaink is kiismernek,
így míg tizenévesen azt mondtam:
"Sose lesz pasim, vénlány maradok"...
Tiniként imádtuk ezt a szót.
Szóval egy ilyen megjegyzése
a barátaim így feleltek: "Miről beszélsz?
Nem vagy normális, ne becsüld így le magad,
lesz pasid, ne dumálj hülyeségeket, folyton magaddal vagy elfoglalva!"
De most, 32 évesen,
ha azt mondom: "Nem tudom, férjhez megyek-e valaha",
a válasz: "Nem való mindenkinek a házasság."
"Értem, semmi gond, értem.
Kihívás elfogadva."
Említettem az előbb, hogy az öregedésnek apró jelei vannak.
Ilyen jel az is,
hogy már olyan sokszor ellőttem ezt a poént,
hogy el kellett kezdenem térdvédőt hordani.
Igen, köszönöm! Nem, tényleg.
Nem pontosan értem, minek szól a taps. Annak, hogy ügyelek a biztonságra?
Őrület.
Ez a gond a közeli barátokkal.
Ez rosszabbul hangzott, mint terveztem.
Ha vannak igazán közeli barátaid, akkor elég nehéz átélni egy szakítást.
Legyünk őszinték!
Egy közeli barát szakításakor
nyilván sajnáljuk az illetőt,
de közben kíváncsiak is vagyunk nem?
Mint a katasztrófaturizmus. Nehéz nem odanézni.
Legyetek őszinték!
Mint amikor november 5-én egy tűzijáték-rakéta eldől,
és a tömegbe kezd lövöldözni.
Megijedünk, de azért maradunk, hogy lássuk, mi történik.
Pont ilyen, amikor egy barátnak összetörik a szívét.
Nehéz, nagyon nehéz,
mert az igazán közeli barátaid nagyon jól ismernek.
Tudják, milyen vagy legbelül.
Ismernek téged hosszú évek óta. És ugyanezen okból a közeli barátok
azt is pontosan tudják, hogy köpted szembe önmagad,
hogy azzal a bizonyos pasival lehess. De a kapcsolatnak most vége,
és vissza kell térned ezekhez a barátokhoz,
ami rohadtul kínos. Csak ahhoz hasonlítható,
amikor összefosod magad a céges karácsonyi bulin,
egy péntek este. Tudtok követni? Majd vissza kell menned dolgozni
a következő hétfőn, és eljátszani, hogy...
"Ez durva volt!
Ki volt az a csaj?"
Úgy tűnik, nincs jól. Megérdemli a támogatást.
Így éreztem magam.
Túl kínosnak éreztem, hogy a barátaimhoz forduljak,
ezért a szakításomat inkább totál random emberekkel osztottam meg.
Bárkivel, aki közel állt hozzám. A 80 éves nagyim épp velem élt.
Olyan volt nekem, mint egy különc, éles nyelvű barátnő
egy modern szakítástörténet közepén.
Fantasztikus volt, sokat segített, bár elég nehéz elmagyarázni egy nőnek,
aki a II. világháború alatt született, hogy mi a kötődéselmélet.
"A jegyrendszer okozza a kötődéstől való félelmedet?"
Hát ez nem segített. Ezért aztán vadidegenekhez fordultam,
például a férfihoz, aki takarítani járt hozzám.
Pénzért takarított. Ez fontos.
Fizettem neki érte. A neve Lindsey. Lindsey egy elképesztő fickó.
Takarítónak csapnivaló. Senkinek sem ajánlanám jó szívvel.
Úgy takarított, ahogy egy dzsesszzenész játszik:
ment, amerre vitte az ihlet,
de gondosan kerülte a nagyobb bútordarabokat.
Füstölőt égetett a házamban, amikor nem voltam otthon,
de a legfurább számomra az volt,
hogy hetente váltogatta a WhatsApp-profilképét.
Ez elég gyanús.
De zseniális volt.
Lindsey olyan volt...
Elmeséltem neki a szakítást töviről hegyire
az első találkozásunk alkalmával, mire ő ennyit kérdezett:
"Nőci volt, vagy faszi?"
Nőci vagy faszi?
Mire én: "Megfogtad a lényeget, Lindsey."
A pokolba is!
Aztán elöntött a szégyen, hogy felnőtt nőként komoly arccal,
a saját lakásomban állva azt kellett felelnem: "Faszi.
Egy faszi volt."
Nem mintha szégyellném, hogy egy pasi törte össze a szívem.
Már nem szégyellem, hogy heteró vagyok.
Megbékéltem vele. Ez van.
Bár némi visszafejlődésként élem meg.
Randizás terén retró az ízlésem.
A társadalom túlhaladta ezt a koncepciót,
de én azért ragaszkodom hozzá.
Pasikkal randizni szerintem ugyanolyan érzés,
mint bakelitlemezeket gyűjteni, hisz mind a két csoport tagjai
egy kihalóban lévő szenvedélynek hódolnak,
aminek tárgyairól mindketten elmondhatjuk:
"Épp a ritkaságuk és a gyengébb minőségük az,
ami vonzóvá teszi őket."
Ott állok tehát, és azt felelem, "faszi",
mire Lindsey azt kérdezi: "És meddig tartott?"
Erre én: "Nyolc hónapig."
Mire Lindsey:
"Akkor mit picsogsz, csajszi?
Mi a faszt picsogsz?"
Lindsey jól lecseszett a saját lakásomban.
A pasas megmondta nekem a frankót.
A találkozásunk napján elmesélte az összes kapcsolatát,
minden szerelmét, szakítását,
majd mondott egy felejthetetlen bölcsességet.
Indulás előtt visszafordult, és így szült hozzám az ajtóból:
"Értsd meg, azért küldtek a földre, hogy szenvedj.
A legtöbb, amit tehetsz, ha a képükre fagyasztod a vigyort."
Nem tudom, hogy ezt jó tanácsnak szánta,
vagy bevallott egy gyilkosságot.
Úgy döntöttem, az előbbi. Az megnyugtatóbb.
Szóval kifogytam a lehetőségekből. A barátaimhoz nem fordulhattam,
mert szégyelltem magam.
Nagyi hazament Új-Zélandra, Lindsey csak heti egyszer jött.
Így azt tettem, ami egy ilyen stílusú és hátterű nőtől elvárható.
Felmentem a netre, nyilván inkognitómódban,
és válaszokat kerestem, mert az én szememben a szakítás...
Számomra a szakítás egy megoldandó probléma,
nem egy tapasztalás.
Most elmondom, mi történik, ha rákerestek
a "Lehet a szakítás oka, ha valaki túl menő?" kérdésre.
Ha kinyitjuk ezt az ajtót az interneten,
ránk zúdul az online párkapcsolati coaching világa.
Nem tudom, mond-e ez valamit nektek. Ha nem, elmesélem.
Ez egy főként amerikai iparág, az életmód-tanácsadás egy ága.
A coachok többnyire fura nevű pasik, például Declan és Gavin.
Öltönyben vannak, így néznek,
a weboldalaik pedig olyan komoly neveken futnak,
mint a "Szerezd vissza az exed.com",
vagy "Az exed talán kurva, de ő lehet életed szerelme.org."
Vagy ".edu".
Ezek gonosz emberek, az egész iparág gonosz,
mert élősködnek az embereken, amikor azok a legsebezhetőbbek.
Amikor a legmélyebb ponton vagyunk, akkor húznak le minket.
Behúznak minket ingyenes online cikkekkel,
ellenőrző listákkal,
aztán jönnek a heti podcastek,
aztán egy-két munkafüzet, csak 20 dollár darabonként, miért ne?
De a végső céljuk az, ahová el akarnak juttatni,
azok a privát tanácsadások Zoomon.
Ennek az ára már 500-600 dollár alkalmanként. Iszonyú.
Ráadásul baromságokat tanácsolnak.
Meg ne fogadjátok őket! Az egyik cikkben például ezt írták:
"Öltözz fel mindennap úgy, mintha épp dobni akarnád az exed!"
"Öltözz fel mindennap."
Hagyom, hogy ezt megemésszétek. Értitek? Én így öltözöm mindennap.
Egy exemmel se akarok találkozni így.
Harminckét éve dolgozom ezen a megjelenésen,
amit szabászati szempontból így írhatnánk le:
"Valami csoda folytán képes vagyok
mindennap úgy felöltözni,
mint egy eltűnt gyerek az 1980-as évekből,
és az anyja, aki keresi."
Szórványos tapsot hallok. Ez azért kicsit fáj,
mert ezt felismerésnek vélem.
Az idióta tanácsokat eszem ágában sem volt megfogadni,
úgyhogy kerestem egy női coachot, hátha az jobban beválik.
Így találtam rá Gillianre.
Ő sem volt túl szimpatikus, és ugyanolyan rossz tanácsokat adott.
Az egyik ez volt: "Igyál több vizet!"
"Ha szakítottál valakivel, igyál több vizet!"
Baszd meg, Gillian! Összetört a szívem, mi a picsáról beszélsz?
Fogd be!
Egy másik ez volt: "Lépj be egy klubba! Élj pezsgőbb társadalmi életet!"
Nem vagyok már nyolcéves, Gillian. Mi a picsa? Lépjek be egy klubba?
De a legrosszabb: "Nyilvános helyen ne használj AirPodsot,
mert így nem tudsz csevegni idegenekkel."
A holttestemen keresztül, Gillian.
Ki kell tépned az AirPodsot a halott, hideg...
Sőt, azzal fognak eltemetni.
Csak hogy tudjak bulizni, ha élve temetnek el.
Gilliannek a gyerekkor volt a másik mániája.
Erre manapság rá van tekeredve a terápia.
Dolgozz a belső gyermeken, meg hasonlók. Engem ez nem érdekel.
Leszarom a gyerekkort.
A belső gyermekem elvan magában, oké?
Nekem ez egyáltalán nem segít.
Nem akarok ebben áskálódni,
a gyerekkorom már történelem, vége.
Nem tudok rajta változtatni.
Olyan, mint Stonehenge, vagy a 2000-es sydney-i olimpia.
És nagyon fontos, hogy alig emlékszem a gyerekkoromra,
ami az egyik jele annak, hogy nem történt benne semmi rossz.
Egy traumatikus élményre csak emlékeznék.
Pedig próbáltam visszaemlékezni ilyesmire,
ami megmagyarázná pár felnőttkori dilimet.
Apám egyszer majdnem megfulladt, amit elkönyvelhetünk traumának.
Mondjuk igazából nem volt az, és nem is voltam szomorú miatta.
De amúgy szeretem apámat. Hadd magyarázzam el!
Viszont ha valaki majdnem megfullad,
ahogy apámmal történt,
ez egyúttal azt is jelenti, hogy éppen nyár volt.
Értitek?
Ja, apám majdnem meghalt, de kurva jó volt a hangulat.
2004 kiváló év volt.
Szóval nincsenek traumáim.
Nem az én műfajom. Azt se tudom, mi az.
Van viszont valami, ami mégiscsak a gyerekkorommal függ össze,
de szerintem sok korombeli átéli.
Rájöttem, hogy most értem el azt a kort,
amilyen idősek a szüleim az én születésemkor voltak.
Nem ismertük fiatalon a szüleinket,
és most azonos korú felnőttként nézünk szembe velük.
Hirtelen a gyerekkorom nagy része értelmet nyert.
Megértettem, hogy amikor apám esténként hazajött,
miért nem szólt hozzánk, miért ment a hátsó kertbe,
ahol cigizett és kávézott alvásidőig.
Most, hogy én is harmincas vagyok, tökéletesen megértem...
hogy apám azért itta a fekete Nescafét 14 cukorral,
hogy érezzen valamit.
Apának még nem állt rendelkezésére ASMR.
Ebbe azért gondoljatok bele!
A '90-es években nem volt ASMR,
nem volt kicsi hidraulikus prés, ami Pringles-dobozokat lapít össze.
Hogy lazítottak volna?
Csak adómentes cigi volt, meg gyümölcslé. Kemény volt az élet.
Anyám is, basszus!
Anyámnak 28 éves korára három gyereke volt.
Ez ocsmány! Gyerekként ment férjhez.
Mi a picsa? Három gyerek, 28 évesen?
Ez annyira durva, hogy ha találkoznék a 28 éves anyámmal,
én lennék az a barátnője, aki lebeszéli arról, hogy megszüljön.
Senki sem nevezheti magát feministának,
aki nem hajlandó megtenni ugyanezt.
Ki ne menne vissza az időben, azt tanácsolni a saját anyjának,
hogy ne szülje meg,
és nyerjen még pár jó évet?
Ilyenkor jön a kérdés: "Megölnéd a gyerek Hitlert?"
Baszd meg, én saját magamat is kinyírnám gyerekként,
hogy anyám elmehessen Balira.
Szerintem ez a feminizmus.
Tényleg.
Úgyhogy Gillian sem vált be.
Tudtam, hogy nem tudok tovább dolgozni vele, így továbbléptem.
És megtaláltam a Szent Grált. A neve Margaret volt.
Margaret amerikai volt, benne járt a nyolcvanas éveiben.
Egy idős hölgy, és így beszélt... Kicsit kérges volt a hangja.
Minden este elalvás előtt a podcastjait hallgattam.
Margaret elképesztő volt. Jó, néha hajlamos volt
közhelyeket puffogtatni a szakításról,
amiket már mindenki hallott, például: "Ezen át kell esni."
Ismerős. Utálom ezt a mondást.
Nem is értem.
2024-et írunk, és még mindig nem tudjuk, hogy ne essünk át rajta?
Feltaláltuk a vibráló análgyöngyöket,
amik Bluetooth technológiával működnek,
de nem tudjuk kezelni a szakítással járó fájdalmat?
Hát hol vannak a tudósok? Ők még nem voltak szerelmesek?
Egy másik feladatunk ebben a korban,
hogy kiderítsük, mik az értékeink,
és ezek mennyire passzolnak a választottunk értékeihez.
Ha nem, ennyi volt. Ha igen, hajrá!
A legfontosabb ilyen a gyermek.
Tudnunk kell, hogy akarunk-e gyereket. Ha itt nincs összhang, az komoly gond.
Kicsit kínos bevallani, de ez volt az első alkalom,
amikor nem azt a kérdést tettem fel magamnak,
hogy kell-e nekem gyerek, hanem hogy akarok-e.
És kiderült, hogy a válasz nem.
De az is kiderült, hogy ez rossz válasz.
Nem javaslom senkinek.
Ne osszátok meg senkivel!
Kiderült, hogy a társadalmilag elfogadott válasz: "Talán majd egyszer.
Sosem lehet tudni."
Az emberek nem bírják a nemet.
De még ha el is fogadják...
Néha az emberek azt hiszik, hogy a gyerekvállalás elutasítása
radikális politikai álláspont, egyfajta állásfoglalás.
Pedig nem az. Nem radikális, de nem is állásfoglalás.
Csak rohadt lusta vagyok, és utálok hajolgatni, világos?
Ennyi elég is ahhoz, hogy ne akarjak gyereket.
Isten úgy teremtett, hogy kilencig aludjak, és ez így jó.
Mások ennél sokkal betegebb okokból vállalnak gyereket.
Vannak, akik azért, hogy ne egyedül haljanak meg.
Nem értem, mi a logika ebben.
Az a nap, amikor meghalsz,
így is, úgy is kurva szar lesz.
Értitek?
Évtizedeket áldozunk az életünkből arra,
hogy azon az egy napon legyen pár jó pillanatunk.
Lófaszt! Dobjatok be egy DVD-t! Nekem ennyi elég a boldogsághoz.
Hagyjatok egyedül meghalni, egy DVD-csomaggal!
Csodálatos volt erre rájönni, de ezzel még nem ér véget.
Van egy feltételezés,
miszerint ha a tested alkalmas gyerekszülésre,
akkor ezzel az adottsággal mindenképp élni kell.
Nemrég egy gyerek szülinapján voltam, játszottam a kicsikkel.
Szeretem a kölyköket, kijövök velük. Egy idősebb úr ennek láttán megkérdezte:
"Ez nem hozza ki önből az anyát?"
Cseszd meg! Van ebben valami végtelenül gonosz.
Nem "egy" anyát, hanem "az" anyát.
Az az alapelgondolás,
hogy minden kislányban ott van egy kicsi anya,
aki bármikor kirobbanhat a melléből, hogy felfalja a gazdatestet,
és "az" anyává váljon.
Nem vagyok egy Kinder tojás, baszki.
Nincs bennem semmi.
A pasas letámadott ezekkel a biológiai tényekkel,
amik már gyerekként is kurva ijesztőek.
Folyton halljuk azt is, hogy:
"Már születéskor benned van minden petesejt, ami kell,
már azokkal születtél, és a kisbabáid is
a kis petesejtekkel születnek. Mint az ikra a lazacban.
Ott van minden kis pete, ami kell." Elküldtem a pasit a fenébe,
és megkértem, hogy szálljon le a petéimről.
"Földre!"
És ráadásul egymás ellen hangolják a gyereket akarókat
és a gyereket nem akarókat.
Bevallom, a gyerekmentességet illetően két magyarázat között ingadozom,
attól függően, hogy épp mennyire szeretem magamat.
Amikor jóban vagyok magammal, ez az indoklásom:
"A nagyszüleim és a szüleim
tökéleteset alkottak a személyemben."
Ha nem annyira kedvelem magamat, akkor ez van:
"Bármi is ez, véget kell vetni neki,
és ez a te dolgod, csajszi."
Őrület.
És rájöttem egy csodás dologra Margaretnek köszönhetően,
ami hatással lesz minden kapcsolatomra,
amibe a jövőben belevágok.
Ez Margaret érdeme.
Egy amerikai vénasszonyé, akinek a műsorait hallgattam esténként.
És Margaret tanított meg arra is, hogy bár nyálasan is hangzik,
de nem adhatom fel.
Nagyon szarul voltam, amikor elkezdtem őt hallgatni,
és ő megtanított arra, hogy őrizzem meg a hitemet.
Mert néha muszáj
átrágni magad a dolgokon,
mind a 16 000 szón, de ebből születik majd meg az ember,
aki megígéri, hogy így vagy úgy, de veled marad életed végéig.
És nem mindig a mi bőröndünk jön ki elsőként.
Várnunk kell rá egy kicsit. Kivéve az első osztályon.
Erre is Margaret ébresztett rá.
És milyen jól tette, mert most, egy évvel később,
jegyben járok, ami nagyon izgalmas.
Nyilván nem járok jegyben senkivel.
Én...
Mi van?
Bocsika...
figyeltetek egyáltalán...
egyetlen szavamra is,
amit ma este mondtam?
Nyilván nincs vőlegényem!
Miért lenne? És ha lenne, miért mondanám el?
Nem is ismerlek titeket.
Aljas trükk volt, de bedőltetek.
Elmondom, mi történt valójában. Nem járok jegyben. Igazából az történt,
hogy nagyon szomorú voltam.
Rettenetesen szomorú, és nem tudtam, miért.
Nem tudtam a választ,
mert az a kapcsolat nem volt túl jelentős,
de ilyenek a szakítások.
Sosem tudhatjuk, melyik fog kiütni. Mint egy tál osztriga.
Az egyik romlott, és padlóra fog küldeni.
Nekem az volt a romlott osztriga.
Nagyon magam alatt voltam, és végül rászántam magam arra,
hogy foglalok Margarethez
egy privát Zoom-ülést.
Hatszáz dollárért.
Jogos a felhördülés.
Mondjuk megengedhetem magamnak.
Veszélyes keverék vagyok:
pénzügyileg stabil, ám mentálisan labilis nő.
Én vagyok a csalók álma.
Mint Shelley Winters minden filmjében.
Ezt sem értik sokan.
Szóval felmentem a weboldalára,
és kerestem a foglaláshoz szükséges adatlapot,
hogy felírjam az adataimat, de nem találtam.
Csak egy YouTube-linket találtam
ezzel a címmel: "Nagyon szomorú bejelentés".
Bizony, Margaret meghalt.
Fura reakció ez olyanoktól, akik öt perce a létezéséről sem tudtak.
De érthető.
Valóban tiszta őrület.
De... Margaret nem egyszerűen meghalt.
Nem. Kiderült, hogy mindvégig halott volt,
az egész idő alatt,
amíg a podcastjeit hallgattam, és a munkafüzetét olvasgattam.
Nem tudom, volt-e már Hatodik érzék-élményetek,
de nem kellemes.
Bocs, de senki sincs ledöbbenve azon,
hogy hónapokig hallgattam egy nő tanácsait,
aki már nem is létezett?
Mi a picsa? Ez ijesztő!
Rohadtul ijesztő a gondolat, hogy mindannyiunkból megmarad valami,
Margaretből is megmaradt valami,
ami örökké fog élni, ami sosem tűnik el.
Ez kiborít! Velem mi lesz?
Mit hagyok én örökül a jövő generációra?
Ezt a jegyzetet? Ezt? Ezt a jegyzetet!
Garmadalma? Tényleg? Ennyi?
Az nem lehet!
Ez a legfurább ebben a műsorban.
Mert hasonlóan Margarethez, aki már nincs köztünk,
ennek a jegyzetnek az írója sem létezik már.
Alig ismerek rá ennek a szerzőjére.
De tudom, hogy a következő csalódásnál
újra találkozni fogok vele.
Hisz ez így működik, nem? Az emberek nem változnak, igaz?
Ez örökre a részünk marad.
El fogom követni ezeket a hibákat újra és újra és újra.
Végtelen körben.
És nem tehetek mást,
mint hogy igyekszem összekaparni minden morzsányi bölcsességet,
továbbadom a jövőbeni önmagamnak,
és remélem, imádkozom, hogy legközelebb jobb leszek.
Hát ennyi.
Hogy őszinte legyek,
én szóltam már az elején,
hogy a befejezés nem az erősségem.
A feliratot fordította: Kisházi Viktória A Transperfect Media megbízásából