Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kaip sekas? Ne. Baikit.
Rimtai, baikit.
Sėskit.
Sėskit. Ne, nieks ir neatsistojo.
Aš visiškai nemoku užbaigt, aišku?
Atsiminkit.
Galiu pasiaiškinti.
Viską suprasit, kai paaiškinsiu,
apie ką visas šis pasirodymas.
Nebijokit, visas pasirodymas
labai paprastas, paremtas vienu paprastu, kukliu užrašu.
Užrašu iš iPhone programėlės Notes.
Visi suprantam, kaip tai veikia, ar ne?
Jei nežinot, kas yra Notes,
tai vieta, kurioje tokio amžiaus,
prigimties ir psichinės sveikatos
žmonės kaip aš
išreiškia savo giliausias, tamsiausias, intymiausias mintis.
O juk visi žinom, kad tai saugiausia visų laikų programėlė.
Ar ne taip? Juk ji nėra įdiegta
kiekvienam Mac'e, kurį ėmėt ar apie kurį galvojot
pastaruosius penkerius metus?
Man Notes patinka. Aš didelė jos fanė.
Man ji patinka, nes ji tokia universali, ar ne?
Galiu daryt viską. Net keista, kad ji dažnai aprėpia
vos ne visus žmogiškus potyrius.
Notes formatu prisiskaitau tiek dalykų...
Man keista, kad savo pirkinių sąrašą
galiu skaityti tuo pačiu stilium ir šriftu, kokiu dažnai
skaitau apie įžymybes, atsiprašančias už rasistinį įžeidimą.
Štai programėlė, kuri tinka ir tam, ir tam.
Man patinka Notes, nes nebegaliu be jos apsieiti
vien jau dėl to...
pasakysiu iškart, tai kontroversiška -
nekenčiu rašyti užrašų knygelėse.
Nekenčiu matyt jose rašančius žmones.
Nekenčiu matyt, kaip jose žmonės rašo viešai.
Tai apgailėtina.
Turėjau tai pasakyt.
Kai viešumoj matau jose rašančius
žmones, atsiskleidžia blogiausia mano pusė.
Manyje prabyla balselis: "Oi, kokia tu gudrutė.
Kokia gerutė, rašai mintis į knygelę.
Jau tokia mūza tave aplankė
sumautam Five Guys Vestfilde,
kad negalėjai neužrašyt."
Kartą mačiau, kaip moteris
rašo dienoraštį paplūdimy.
Eik tu... Kaip tu drįsti?
Priėjau ir pasakiau: "Dovanokit,
nežinojau, kad tarp mūsų yra rašytoja!
Mus aplankė ponas Hemingvėjus, kokia garbė.
Dabar atsiprašysiu, kai kurios iš mūsų
turi fotkint save
ir siųst fotkes vyrams, kuriems mes nerūpim. Geros dienos."
"Tai jau tikras darbas."
Tiesiog nekenčiu užrašų knygelių. Visko, kas su jomis susiję.
Man rašymas į užrašinę
anksčiau šį bei tą reiškė.
Tai reiškė, kad esi detektyvas...
arba kitas pavyzdys -
žudikas Zodiakas. Nežinau...
viens iš dviejų.
Man keista, kad dabar bet kas gali įsigyt Moleskine užrašinę.
Tam turi reikėt licencijos.
Turėtų būt tiesioginė koreliacija
tarp tavo popieriaus g/m2 ir tavo idėjų kokybės.
Šventai tuo tikiu, nors užmušk.
Prisipažinsiu, kad yra vienas dalykas, kuriam tebenaudoju užrašinę -
užrašinėje seku savo mėnesines.
Atribojau tai nuo interneto!
Jei patiriat mėnesines ir jūs, siūlau padaryt tą patį,
nes bent jau man nepatinka, kad visos tos programėlės
ir verslo rykliukai Silicio slėny žino, kada tiksliai
noriu save užmušt.
Tokią informaciją reik pasilaikyt sau, ar ne?
Ji vertinga.
Mėnesinių nepatiriantiems sunku paaiškint,
kaip smarkiai įsijaučiama į mėnesinių sekimą.
Seku ne tik mėnesines, bet viską:
maistą, kurio noriu, mintis, kurios kyla.
Sunku tai paaiškint tiems, kas mėnesinių nepatiria.
Sakau jiems: "Brolau,
jei kažas kas mėnesį
vyktų tavo kiaušuose,
dėl ko norėtum išsikelt į Berlyną
ir pradėt naują gyvenimą,
ir tu klausytum poros tinklalaidžių.
Taip kad atsiknisk. Atsiknisk."
Man keista, kad manęs nemokė sekti mėnesinių, kai buvau jaunesnė.
Pradėjau tai daryt tik gerokai po dvidešimties.
Nežinau, ar ir šioj šaly taip yra, bet Naujojoj Zelandijoj
atsakomybė už jaunimo mokymą
apie menstruacijų ciklą kažkodėl
krenta ant vargšo
fizinio lavinimo mokytojo pečių.
Nežinau, ar dar kur nors taip yra.
Tad mane mokė suaugęs vyras,
vardu Nick Wilson.
Blondinas, su snapeliu atgal atsukta kepuraite ir Oakley akiniais.
Atrodo taip, lyg kepuraitė turėtų akis.
Kaip vizualinę priemonę jis rodė puodelį ir sakė:
"Kas mėnesį jums išbėgs tiek kraujo, kiek telpa puodelyje."
Man vienuolika, sakau: "Ką, į puodelį? Kaip suprast?"
Beprotybė.
Fizinio mokytojas, emociškai beviltiškiausias mokyklos darbuotojas.
Tai net nėra tikras darbas.
Bet grįžtam prie užrašo.
Papasakosiu apie jį.
Šį užrašą ėmiau rašyt
sudėtingam savo gyvenimo etape, pripažįstu.
Tada paprastai ir imi rašyti į Notes telefone.
Pirmą kartą gyvenime pradėjau gyventi viena
kaip suaugęs žmogus.
Išgyvenau porą išsiskyrimų. Kodėl gi ne?
Pamečiau KeepCup dangtelį.
Rauzei metai nebuvo rožėm kloti.
Tai ėmiau rašyti šį užrašą ir jis man tapo lyg dienoraštis.
Rašiau jame apie viską, kiekvieną kvailą emociją,
be visų kitų dalykų, kuriuos rašau į Notes -
internete rastų receptų,
idėjų juokeliams.
Viską sudėjau į tą vieną užrašą.
Kažkada praeitais metais pamaniau:
"Velniai rautų, čia visai neblogai.
Šitam užraše yra rimtų nesąmonių.
Galėčiau apie jį
padaryt pasirodymą.
Galėčiau jį atspausdint."
Nerekomenduoju to
čia susirinkusiems,
nes Notes užrašų bėda ta,
kad jie neturi pabaigos.
O pasirodo, pabaigos yra svarbios.
Pabaigos įprasmina.
Suteikia progą apmąstyti tai, ką ką tik patyrei.
Be pabaigos neturim kada išmokti pamokos,
tiesiog kartojam tas pačias klaidas be galo,
bet aš to nežinojau.
Pirma klaida:
perkėliau užrašą į Microsoft Word.
Buvo baisu.
Formatavimas nuėjo peklon, šriftų nėr.
Microsoft Word nėra natūrali užrašų buveinė.
Tai lyg pamatyt mokytoją parduotuvėj, taip neturėtų būt.
"Ką čia veikiat, ponia?"
Todėl atspausdinau.
Bet nepatikrinau, kiek ten žodžių.
Tai parašiau aš, parašyta tik "Sėkmės".
Šūdas!
Susikiškit, bailiai!
Taigi, atspausdinau užrašą
nepatikrinusi, kiek ten žodžių
ar puslapių, tiesiog pradėjau spausdint.
Ir...
jį spausdino, ir spausdino.
Spausdino, spausdino, spausdino.
Spausdintuvas apsinešė nuo spausdinimo.
Trisdešimt puslapių
dešimto dydžio šriftu.
Nežinau, kuriuo momentu užrašas tampa
kokiu nors nupušusiu manifestu.
Gal nuo kokių 16 000 žodžių?
16 000 žodžių.
Valerie Solanas, kuri nušovė Andy Warhol,
jos manifestą sudarė 24 000 žodžių.
Nenoriu kelt sau uodegos,
bet, jei norėčiau, aš tiek pasiekčiau iki Kalėdų.
Ir pasakysiu taip - tai nėra lengvas skaitinys.
Aš tik garsiai perskaitysiu vieną ištrauką,
kad įsivaizduotumėt mano emocinę būklę,
kai pradėjau jį rašyt.
Štai.
Nepagražinau to šiam pasirodymui.
Užrašas išties prasideda taip.
Čia tik vienas paprastas sakinys:
"Gal ir turiu daug problemų, bet bent jau turiu širdį."
Ačiū, ne. Ačiū, ne.
Ačiū, ne.
Ne.
Ne, ne.
Tik jau ne man, tik jau ne tokia asmenybė.
Iš kokio MySpace pragaro paribio
ta kalė rašo?
Bet, kaip sakiau, ten ne tik toks emo mėšlas.
Įsimaišo ir bet kokių normalių minčių, pvz., idėjų juokeliams.
Kaip kad čia, tik vienas žodis - agurkruša.
Pati sugalvojau. Čia kai agurkai krenta per kraštus.
Tai va...
prirašiau apie ką tik nori.
Skaitydama šį užrašą aiškiai supratau,
kad nemoku užbaigt.
Nemoku užbaigt dalykų.
Nemoku užbaigt santykių. Aš tai priimu nelabai maloniai.
Štai kitas to pavyzdys.
Tai sunku pripažint, nes matau daugelio jūsų veidus,
o reikalas yra labai jautrus, nes tai visiška tiesa.
Tam tikru metu po pastarojo išsiskyrimo
susivokiau, kad gūglinu frazę:
"Ar gali būti, kad su tavim išsiskiria, nes esi per daug šauni?"
Jo...
Tos frazės snaigiška energija
galėtų aprūpinti nedidelį kaimą, suprantat?
Aišku, ieškojau Incognito režime,
ėjau tiesiai į Incognito. Aš ne kvailė.
Nereik man tų violetinių nuorodų.
Incognito režimas nepelnytai nurašomas kaip toks,
kur eini ieškot kažko nedoro.
Tai ne man.
Aš ten išlieju savo slapčiausius nerimo protrūkius.
Kuo jie baigiasi galima nuspėti, o pėdsakų nelieka.
Bet, kaip žinot, galima pasismaginti,
nes gali užsidėt kepuraitę
ir akinukus,
ir apsimest kažkuo kitu,
nors iš tikrųjų tai yra pati tikriausia tavo versija.
Todėl, jei atvirai,
tai mane šokiravo.
Šokiravo, kad gūglinau kažką tokio,
nes esu suaugusi moteris.
Mano širdis buvo sudaužyta ir anksčiau.
Patyriau visas įmanomas to versijas.
Mečiau pati, metė mane.
Sykį mane metė telefonu per Covidą, kas buvo gruboka.
Vadinu tai atvirkštiniu Soulja Boy.
Tai geras lakmuso testas, kiek auditorijoj yra mano amžiaus žmonių.
Būsiu atvira.
Tai labai neblogas kiekis.
Sykį mečiau vaikiną ant batuto.
Nesididžiuoju tuo.
Pasiteisinsiu, kad bent nešokinėjom.
Tiesiog sėdėjom ir...
liūdnai lingavom.
Gal tai dar blogiau.
Mane buvo metę,
kaip sakė tas žmogus:
"Nes nemanau, kad tave myliu taip, kaip tu mane."
"Nemanau, kad tave myliu taip, kaip tu mane." Siaubinga.
O po valandos buvo patikslinta:
"Iš tikrųjų, nežinau, ar išvis tave myliu."
O aš atsakiau: "Mielai priimčiau tavo pirmąjį pasiūlymą.
Pakalbėjau su savo komanda, mums tinka,
jei vis dar galioja."
Kaip Dragons Den: "Turėtume sutikti."
Siaubinga tai išgirsti
ir pasakyti kitam žmogui.
Be to, tai buvo esminis nesusikalbėjimas
tarp to vyro ir manęs, nes tai tiesa.
Jei mes draugaujam, mylėsiu tave iki skausmo.
Aš neriu visa galva, visa galva į skausmą dėl meilės.
Jei suprantat.
Bet ko tas vyras
ir daug kitų vyrų, su kuriais draugavau, nesupranta,
yra tai, kad aš juos myliu, bet itin mažai gerbiu.
Tai tikrai turėtų viską subalansuoti.
Ar taip sakyti per grubu?
Aišku, kad gerbiu kai kuriuos vyrus. Jim'ą Henson'ą.
Sąrašas nėra baigtinis.
Jis pildomas, gerai?
Bet tai girdėti buvo skaudu, nes akivaizdu,
kad tuose žodžiuose yra tiesos.
Aš romantiškas žmogus. Neriu visa galva.
Negaliu šio fakto pakeisti.
Matyt, tai mano kartos simptomas.
Mūsų karta buvo išmokyta, kad romantiška meilė
buvo didžiausia siekiamybė bet kokiu atveju.
Viskas, ko klausėmės, ką žiūrėjom ir skaitėm, kėlė romantišką
meilę ant pjedestalo
kaip siektiną bet kokia kaina.
Turbūt tai sukniso man smegenis, kai užaugau.
Dėl to pavirtau žmogum, kuris į buvusius santykius,
kurie man nepavyko ir buvo blogi,
vis tiek žiūri pro rožinius akinius.
Kaip naivi mergaitė,
atsukanti laiką, kad rastų euforiškos meilės akimirkų,
kuriomis galėtų misti daug metų dėl mažos dozės dopamino.
Tai apgailėtina.
Tai lyg grįžti prie Advento kalendoriaus, kurį jau suvalgiau,
tiesiog atidaryti kartonines dureles,
žiūrėti į plastikinę formelę
ir desperatiškai bandyt prisimint šokolado skonį.
Ne viskas bus juokeliai, gerai?
Kai kas... Ne.
Kai kas bus labai liūdni eilėraščiai, kurie nesirimuoja.
Tokio moteriško protrūkio daugiau nebus, pažadu.
Bet suprantat mintį? Manau, kad jaunesnė karta
romantiką suvokia labai skirtingai.
Nežinau, ar tai yra geriau. Pastebėjau tai internete...
Šneku kaip kokia senė.
Pastebėjau, kad jaunimas internete...
Tai yra savo gyvenimo romantizavimas.
Nežinau, ar žinote. Jei ne,
esmė ta, kad įneši romantikos
į kiekvieną kasdienį gyvenimo dalyką,
kad viskas būtų romantiška ir smagu.
Pvz., plikai arbatą, bet suteiki tam mielumo.
Galbūt su megzta servetėle.
Arba gali plikyti senoviniame arbatinuke iš 1998-ųjų.
Keistuolė.
Arba daryti tai vilkėdama pižamą,
kad atrodytum lyg Viktorijos laikų šmėkla.
Gyvenimo romantizavimas. Arba gali eit į kavinę
ir parašyti raštelį.
Raštelyje būtų parašyta "Gražios dienos".
Kas nors ras, perskaitys ir gerai pasijus.
Gyvenimo romantizavimas.
Gerai,
rimtas klausimas yra toks,
ir aš jį užduodu su meile.
Ar vaikams viskas gerai?
Suprantat, ką turiu galvoj?
Nes tai yra nesąmonė. Myliu vaikus,
bet jums jau metas pasikaustyt,
jūs kovosit dėl vandens rezervų kaip per Mad Max
jau gal po dviejų mėnesių, tad užteks malt šūdą.
Matyt, tai tos kartos atsakas į traumą,
į aplink juos griūvantį pasaulį,
dėl kurio ši karta ėmė taip plavinėti,
kaip jau seniai nesu mačius.
O aš gerai žinau, ką reiškia plavinėti -
aš užaugau po 2010-ųjų.
Esu dalis Amelijos kartos.
Je suis Amélie. Teisingumą Amelijai.
Ji gera kalė.
Mano amžiaus moteriai Amelija yra lyg Travis Bickle. Tikrai.
Šis juokelis niekada nepasiteisina,
bet vis tiek jį pasakoju.
Tai ir yra tikroji drąsa.
Bet tai miela, nes tie vaikai
elgiasi taip lyg būtų išradę plavinėjimo sąvoką.
Noriu jiems pasakyt: "Vaikeli, sakyk,
ar esi dėvėjęs cilindrą
vasaros įkarštyje
per Panic at the Disco koncertą,
kad padarytum įspūdį biseksualiam vaikinui, kuris tavęs nekenčia?"
Dariau tokių dalykų, kurie jus pašiurpintų!
Plavinėjimą gerai pažįstu.
Gerbkit vyresniuosius...
Jei nesate girdėję apie savo gyvenimo romantizavimą,
gal girdėjot apie kitas, bet panašias koncepcijas.
Tą galima pastebėt algoritmuose.
Pasimatymas su savimi. Nežinau, ar esat su tuo susidūrę.
Skamba nelabai skaniai, ar ne?
Nes, manau, algoritmu tai bandoma agresyviai primesti
vienišiems žmonėms.
Mintis ta,
kad negali laukti, kol kas nors pakvies tave į pasimatymą.
Turi pati save nusivesti, mergyt.
Truputį pasidažyk.
Apsivilk juodą suknutę.
Ir išeik pati viena.
Į muziejų su savim.
Eik pavakarieniaut viena, jei galėsi suvirškint.
Nežinau, ką praleidau
per pastaruosius 10 metų, bet, kiek žinau,
tai tiesiog reiškia gyventi savo sumautą gyvenimą.
Kas pasidarė mums kaip visuomenei,
kad taip atpratom nuo vienatvės idėjos,
kad nebegalim nieko daryti vieni
to nepateikdami kaip santykių
su savimi?
Atleiskit, ar manot,
kai pamatot
seną italą vyrą,
sėdintį aikštėje,
geriantį raudoną vyną
ir rūkantį cigaretę,
rimtai manot, kad tas vyras
įsivaizduoja save nusivedęs
į mažą pasimatymą?
Ne!
Keisčiausas kitoks kažko darymo su savimi perteikimas
turbūt yra susijęs su masturbacija.
Tai kitoks santykių su savimi perteikimas.
Dabar tai vadinama seksu su savimi.
Ačiū, ne, ši frazė ne man.
Ji skamba lyg vieniši tėvai kartu atskirai, man nepatinka.
Be to, aš savęs nekenčiu, ką jau kalbėt apie savęs dulkinimą?
Ne koks perteikimas tiems, kieno pasitikėjimas savim žemas?
Kažkodėl nebegalim visko vadinti tikruoju vardu.
Tiesiog vadink smaukymąsi smaukymusi.
Tai tik tiek, nei daugiau, nei mažiau.
Baikim viską pristatyt kaip kažką ypatingo.
Nereikia uždegt žvakutės.
Galim visi sutarti?
Neuždekim žvakutės, jei norim pasismaukyti, gerai?
Vienintelis kartas, kai šiame gyvenime reikia uždegt žvakę,
yra kai kas nors miršta arba pašika. Tokia taisyklė.
Teisingai?
Taigi...
Apie ką kalbėjau? A, taip, esu romantiškas žmogus.
Aiškiai. Būdama dvidešimt kelerių,
prieš maždaug dešimt metų,
padariau tai, ką darytų bet kuri romantikė -
persikėliau į Londoną,
meilės miestą!
Atleiskit, tai turėjo būt pokštas.
Ar jūs čia buvot?
Kas čia dabar?
Persikėliau į Londoną dėl meilės, kaip man būdinga.
Buvo labai sunku paaiškinti šeimai ir draugams,
juos nuraminti, kad aš susitvarkysiu.
Jauna moteris persikelia į kitą pasaulio galą.
Ir labai anksti radau citatą,
kuri puikiai apibendrino patirtį,
ką reiškia gyventi nemiegančiame Londono mieste.
Jos autorius - rusų socialistas Aleksandras Herzenas.
Jis tobulai apibendrino gyvenimą Londone:
"Nėra kito pasaulyje miesto, labiau pritaikyto
atpratinti žmogų nuo žmonių
ir pripratinti prie vienatvės nei Londonas.
Gyvenimo būdas, atstumai, klimatas, gyventojų gausa,
kurioje išnyksta asmenybė,
visa tai kartu su pabėgimo į žemyną stoka
turi tą patį poveikį.
Tam, kuris moka gyventi vienas, nėra ko bijoti
Londono nykumos.
Gyvenimas čia, kaip ir oras, blogas silpniems,
kurie ieško paramos išorėje,
kurie ieško svetingumo, simpatijos, dėmesio."
Bet mėgstu autobusus.
Tai mano žodžiai, ne jo.
Velniop metro, velniop.
Londono autobusas - visa esmė.
Ten verda gyvenimas.
Suprantat?
Keturi vaikai baigia išverkt akis pirmam autobuso aukšte,
tai tikras gyvenimas.
Vyras karpo nagus
taip ilgai, kad kažkuriuo momentu
turi daryt prielaidą, kad perėjo prie kojų pirštų.
Pašėlkim!
Anądien įlipau į savo mėgiamiausą autobusą, 73.
Taip, 73, pora fanų. Klasiškas autobusas.
Užsieny šitas turėtų gerai sueit.
73!
Mėgstu 73,
bet tai, kas neseniai įvyko 73,
gerai apibendrina,
koks nuvargęs gali tapt žmogus gyvendamas Londone.
Į 73 įlipo vyrukas su gera garso sistema,
su geru garsiakalbiu, ir leido dainą Cheerleader.
Puiki daina. Leido visu garsu
ir šaukė ant mūsų visų, kad nori mus visus užmušti.
Kontrastinga atmosfera.
Žmogau, pasirink vieną.
Bet tai dar ne juokingas momentas.
Juokinga, iš ko žvengiau, buvo tai,
kad iškart tapo akivaizdu,
jog šis vyrukas nesumokėjo už Spotify Premium.
Nežinau, ar kas nors yra patyręs grasinimą užmušt
skambant Hello Fresh reklamai, bet...
patirtis keista.
Bet tuo Londonas man ir patinka, čia mano vieta.
Tai introverto svajonė, o aš introvertė, todėl jis man patinka.
Man patinka būt introverte, didžiuojuos tuo.
Nemėgstu ekstrovertų, jie man kelia baimę ir nuobodulį tuo pat metu.
Kai esi jaunesnis, kokių dvidešimties,
kone priverstinai elgiesi kažkiek ekstrovertiškai,
net jei esi introvertas.
Aš eidavau į daugiau pasimatymų.
Buvo gerai, buvo puiku.
Eit į pasimatymus Londone dvidešimtmečiui yra neblogai.
Bet neigiama to pusė yra ta,
kad Londone tenka eit į pasimatymus su britais vyrais...
Ei, aš jus gerbiu.
Bet asmeniškai
pasakysiu taip,
susitikinėjimas su britais vyrais man kartais
atrodydavo kaip kažkokia tarptautinė diplomatija,
kurios metu mane atsiuntė iš salų
čia mokyti
internatines mokyklas baigusius vyrus verkti.
Nemokamai!
Lyg atvirkštinis kolonializmas, bet smagesnis.
Nerūpestingas.
Man tai buvo šokiruojanti patirts, kultūrinis šokas,
nes nebuvau sutikusi išties prašmatnių žmonių.
Aš iš Naujosios Zelandijos.
Kas, po galais, jiems yra?
Aš rimtai.
Kai kurie iš jų turi šeimos herbus. Ką?
Apie ką jūs kalbat? Mano šeima neturėjo herbo,
jei tai kažką rodo apie mano šeimos turtą ar kilmę.
Jei mano šeima turėtų herbą, turbūt viename kampe būtų
nefirminių dribsnių dėžutės nuotrauka.
Marihuanos lapas.
Ir koks nors lotyniškas žodis, reiškiantis "nediagnozuota".
Garbingoje vietoje.
Matau, čia yra keli klano nariai, gerai.
Esmė ta, kad prašmatnūs žmonės
išlieka nepastebimi,
kartais juos sunku pastebėti.
Jie kartais slepiasi vidury baltos dienos.
Atradau, kad geriausias metas juos sugauti yra per Kalėdas.
Tada gali pamatyt jų svetaines,
šeimos nuotraukas.
Jiems yra Kalėdų manija,
nes tada jie gali grįžti pas savo tėvus.
Nors šiaip neturėtum dažnai matytis su tėvais.
Bet jie sako "myliu mamytę ir tėvelį".
Beprotiška.
Žinau, nereikėtų žmogaus vertinti pagal kilmę,
bet žiūrėdama į tas kalėdines šeimos nuotraukas...
Daugelis mano draugų, aš jus myliu,
bet dažnai jūsų draugės... Atrodo kaip jūsų sesės...
Atrodo visai kaip jūsų sesės.
Tai iš Shania Twain dainos, nežinau, ar pagavot.
Ne, nieko, čia originali daina. Ji maniškę tik perdainavo.
Bet per daug užvažiavau ant prašmatinių žmonių.
Apskritai britai jaučia
tokią Kalėdų maniją, kad man net ima gėdos jausmas.
Suprantat? Jei dar sutiksiu kokių 35 metų vyrą,
kuriam patiks Elfas...
"Elfas mano mėgstamiausias, žiūriu jį su mamyte."
Jei dar sutiksiu tokį vyrą, įsigysiu ginklą.
Nenaudosiu jo, tik noriu turėti.
Taigi, 20-ties daug susitikinėjau.
Sakyčiau, kad apskritai,
susitikinėt būnant 20-ies yra daug lengviau
nei 30-ies.
Man būnant 20-ies susitikinėt buvo lengviau,
nes tame amžiuje neturėjau nė vieno principo
ar vertybės.
Tai didelis privalumas susitikinėjant Londone.
Bet kokia savigarba yra trukdis, nerekomenduoju.
Buvau linkusi keistis, būti bet kuo,
ko iš manęs tikėjosi kitas žmogus.
Pasikeisiu, būsiu tokia, kokia nori, kad būčiau.
Net tiesiai paklausdavau:
"Ko iš manęs nori?" Padarysiu tai.
Tiesiog nulipdyk mane, į ką nori.
Aš aukšta, galiu būt maža.
Galiu būt maža moteris, kaip Coliukė,
Anne Geddes vaikutis kalendoriuje, tulpėje,
vos galinti išlaikyt savo kaklą, negalinti atsimerkti, maža moterytė.
Galiu būti ir kitokia, įžūli.
Galiu būti tavo įžūli moteris.
Galiu sakyti "Tu taip manai.
O gal yra kitaip?"
Padarysiu bet ką!
Bet ką, tik pasakyk, ir padarysiu.
Nieko tokio negalima sakyt per pirmąjį pasimatymą.
Ypač boulinge, iš kito tako.
Gerbiu tai.
Gerbiu Rowans, kad tai užtikrina.
Taigi, 20-ies susitikinėt buvo lengviau.
Dabar viskas truputį sunkiau.
Turbūt taip yra, nes bėgant metams
pasikeičia tai, kaip žiūri į meilę ar apie ją galvoji.
Sulaukus 30-ies,
meilės išraiška subtiliai pasikeičia.
"Noriu tau pagaminti padažo",
pradedi meilę rodyti taip.
Pasikeičia ir tai, ko tau reikia.
Aš ieškau žmogaus, kuris man suteiktų tokį jausmą,
kokį patiriu radusi savo lagaminą oro uoste.
"Čia mano lagaminas!"
Kiti atsako: "Atrodo kaip visi kiti."
Ne, bet jis mano!
Ten mano daiktai."
Noriu jaustis šitaip.
O tokius žmones sutikti tampa vis sunkiau,
ypač šiuolaikiniais būdais.
Labai trumpa naudojau programėles,
buvo visai nesmagu.
Man teko daug aiškint 21-erių metų vyrams,
kas yra Konkordas.
Tiesą sakant, buvo linksma, pabandykit.
Galit sakyt: "Labai seniai,
2000 metais...
buvo lėktuvas, kuris skrido labai greitai.
Bet per daug triukšmingai."
O jie: "Dieve, papasakok dar!"
Viskas tampa sunkiau.
Gerai, aš pati girdžiu, ką šneku:
"Dieve, kokia aš sena." Žinau, kad dar ne sena, man 32.
Dar ne sena. Bet senstanti.
Senėjimas pasireiškia subtiliai.
Pradėjau dažnai sakyti "saugios kelionės".
Suprantat?
Nežinau, kas nutiko, tiesiog pradėjau.
"Saugios kelionės.
Saugiai grįžkit."
Jei sutikot paauglį,
linkintį "saugios kelionės",
tai užsimaskavęs policininkas,
ir jūs dėl kažko sėsit už grotų.
Sunkiau tampa viskas.
Kai būnant 30-ies tave palieka, sunkiau susitaikyt,
nei kai palieka 20-ies, nes, kaip minėjau,
būnant 20-ies vis dar formuojasi tavo asmenybė,
tad atmetimo nepriimi taip asmeniškai.
Sakai, viskas gerai,
po metų ar dviejų būsiu kitas žmogus,
viskas gerai.
Būk savim, gyvenimas ilgas. Žinoma, liksim draugais.
Bet kai tave meta būnant 30-ies,
tave meta dėl to, kas iš tikrųjų esi.
Labai atsiprašau,
jei kas nors tai girdit pirmą kartą,
bet tai moksliškai patvirtintas faktas.
Sulaukus 30-ies mūsų asmenybė nebesikeičia.
Aš tokia būsiu amžinai. Man šakės!
Šakės! Jausmas toks lyg žaidžiant Mario Kart,
kai bandai pasirinkt veikėją,
bet per ilgai delsi, baigiasi laikas
ir lieki ties paskutiniu langeliu, kurį esi pažymėjęs.
Susizgrimbi: "Visą likusį gyvenimą būsiu sumautas Waluigi?"
Puiku.
Tobula.
Turbūt šiam juokeliui reikėjo pasirinkt kitą veikėją.
Pastebėjau, kad jis nebesulaukia reakcijos,
nes atrodo, kad visuomenėje požiūris į Waluigi keičiasi.
Sakau atvirai.
Jis tik nesuprastas, likęs savo brolio šešėlyje.
Man jis visai patrauklus.
Aukštas, su tais ūsais.
Waluigi atrodo kaip bet kuris Rytų Londono vyras.
Ar ne taip?
Matai juos ant Lime dviračių. "O, Waluigi ant dviračio, geras."
Tad sulaukus 30-ies sunku susitaikyt,
kad visą gyvenimą liksi toks.
Nenoriu savęs menkint - vaje, aš tokia liksiu amžinai.
Gaila, kad savęs menkinimas
tapo didele mano asmeninio prekės ženklo dalimi,
bet tapo.
Nuoširdžiai maniau,
kad anksčiau ar vėliau iš to išaugsiu,
bet supratau, kad taip nebus.
Iš tikrųjų yra taip,
kad kuo vyresnė tampi,
tuo savęs menkinimas būna tikslesnis.
Nes geriau pažįsti save, tave geriau pažįsta draugai.
Paauglystėje man užtekdavo pasakyt:
"Niekad nerasiu vaikino, aš tokia senmergė."
Paauglystėj mėgom save vadint senmergėmis.
"Aš senmergė, nerasiu vaikino."
Tada draugai sako: "Ką čia kalbi, mergyt?
Išprotėjai, negali savęs taip keikt.
Aišku, kad rasi, nekvailiok.
Baik save menkint."
O kai esu 32-ejų
ir pasakau: "Nežinau, ar kada ištekėsiu",
draugai atšauna: "Santuoka ne visiems."
Ir man tada...
"Taip, suprantu."
Žaidimas jau įsivažiavęs.
Anksčiau minėjau, kad pastebiu subtilius senėjimo požymius.
Dar vienas senėjimo požymis -
šį pokštą esu naudojusi daug kartų,
bet dabar jau turiu mūvėti sumautas kelių apsaugas.
Taip, ačiū.
Nesuprantu, dėl ko plojat -
turbūt dėl saugos?
Beprotiška.
Štai kodėl sunku turint artimų draugų.
Ne, tai nuskambėjo blogiau, nei norėjau.
Kai turi artimų draugų
ir patiri išsiskyrimą, būna sunku,
nes, būkim atviri,
artimam draugui išsiskyrus,
aišku, tau dėl jo būna liūdna,
bet ir be galo įdomu, ar ne?
Suprantat? Sunku nusisukti.
Būkite atviri.
Tai lyg per Gajaus Fokso šventę netyčia nukritęs fejerverkas,
pradėjęs šaudyti į minią.
Visi išsigąsta, bet niekur neina, kad pažiūrėtų, kas bus.
Taip būna ir kai artimam draugui sudaužoma širdis.
Tai labai sunku,
nes artimi draugai tave pažįsta.
Pažįsta, kas esi giliai viduje.
Jie tave pažinojo metų metus.
Be to, artimi draugai žino,
kokių asmeninių kompromisų padarei,
kad būtum su tuo žmogumi.
Santykiams nutrūkus
grįžti pas tuos draugus būna taip gėda,
tai žeminanti patirtis. Vienintelis atitikmuo, kurį sugalvojau -
tai lyg prisišikti kalėdiniam darbo vakarėly
penktadienį, suprantat?
Tas jausmas, kai turi grįžt į darbą
pirmadienį ir tiesiog sakyt...
"Absurdas!
Kas ji tokia?"
Ne, jai labai negera ir reikia mūsų meilės.
Štai, kaip jaučiausi.
Buvo gėda kreiptis į artimiausius draugus tokiu sunkiu metu.
Atvirai kalbant, po ano išsiskyrimo
pradėjau kreiptis į visiškai atsitiktinius žmones.
Kurie tik buvo šalia.
Tuomet gyvenau su savo 80-mete močiute.
Keistas geriausios draugės variantas
išgyvenant šiuolaikinį išsiskyrimą.
Ji labai stengėsi, ji buvo fantastiška.
2-ojo Pasaulinio Karo metu gimusiai moteriai
sunku paaiškint, kas yra prisirišimo teorija.
"Turbūt esi taip nerimastingai prisirišusi dėl normavimo?"
Tai nepadėjo.
Kreipiausi į bet kokius nepažįstamuosius,
į vyrą, kuris tuo metu pradėjo valyti mano butą.
Aš jam už tai sumokėjau, svarbi detalė.
Sumokėjau. Jo vardas Lindsey
ir jis buvo neįtikėtinas.
Siaubingas valytojas, negaliu ramia sąžine jo rekomenduot.
Valydamas jis džiazuodavo -
eidavo ten, kur polėkis jį nunešdavo,
ignoruodavo didelius prietaisus.
Uždegdavo smilkalų ir palikdavo mano namuose.
O man keisčiausia tai,
kad jis kas savaitę keisdavo savo WhatsApp nuotrauką.
Kažkas su tuo negerai.
Bet jis buvo neįtikėtinas.
Jis sakė...
Papasakojau jam apie išsiskyrimą iki smulkmenų
vos pirmąkart jį sutikus. Ir pirmas jo klausimas buvo:
"Mergaitė ar vyrukas?"
Galvoju, Lindsey, esi teisingoj istorijos pusėj.
Velnias.
Tada mane užplūdo gėdos jausmas,
stovint kaip suaugusiai moteriai ir rimtai bei emocingai
savo pačios bute atsakant:
"Vyrukas.
Tai buvo vyrukas."
Man ne gėda, kad mano širdį sudaužė vyras.
Nebejaučiu gėdos, kad esu heteroseksuali.
Susitaikiau. Yra kaip yra.
Tokia partnerių preferencija labiau atrodo kaip atgyvena.
Šiek tiek retro.
Mes kaip visuomenė iš to išaugom,
bet aš laikausi įsikabinusi.
Vis dar susitikinėdama su vyrais
jaučiuosi išgyvenanti tas pačias emocijas,
kokias turbūt jaučia vinilinių įrašų kolekcionieriai -
ir aš, ir jie
iš tiesų laikomės įsikibę į
bemirštančias medijas, būkim atviri.
Ir vieni, ir kiti sako, pvz.:
"Tai, kad jis sunkiai pasiekiamas ir žemesnės kokybės,
mums kaip tik ir patinka."
Tad štai savo bute atsakau "Vyrukas".
Lindsey klausia: "Kiek ilgai truko santykiai?"
"Aštuonis mėnesius."
Lindsey atsako:
"Ko verki, mergaite?
Ko verki, po velnių?"
Lindsey mane apšaukė mano pačios namuose.
Šis vyras man paaiškino, kas ir kaip.
Jis man išklojo visus savo buvusius santykius,
meiles ir praradimus, ir pasakė tai, ko niekada nepamiršiu.
Prieš išeidamas tarpdury atsisuko ir pasakė:
"Suprask, kad mes atėjom į šį pasaulį kentėti.
Todėl turi smagintis kiekviena pasitaikiusia proga."
Nežinau, ar mane aplankė angelas,
ar Lindsey dėl smagumo yra kažką nužudęs.
Noriu tikėt pirmu variantu, būtų daug žaviau.
Nebeturėjau išeičių. Nenorėjau kalbėtis su artimais draugais,
buvo per daug gėda.
Močiutė grįžo į N. Zelandiją, Lindsey užsukdavo tik kas savaitę.
Tad padariau, ką padarytų bet koks mano tipažo ir kartos žmogus -
ieškojau atsakymų internete. Žinoma, Incognito režimu.
Mano bėda ta, kad į sudaužytą širdį
aš žiūriu kaip į problemą, kurią reikia išspręsti,
o ne patirtį, kurią reikia išgyventi.
Tad žinokit - jei atliksit tokią paiešką kaip
"Ar gali būti, kad su tavim išsiskyrė, nes esi per daug šauni?",
atversit visiškai naują interneto klodą,
internetinio santykių koučingo pasaulį.
Nežinau, ar žinot,
bet jei ne, trumpai paaiškinsiu.
Tai daugiausia amerikietiškas verslas, susijęs su gyvenimo koučingu.
Dažniausiai mokymus veda keisti vyrai vardu Declan ar Gavin.
Tokie su kostiumais ir panašiai.
O jų URL gan rėksmingi, pvz.,
"Kaip atgaut buvusią .com"
"Tavo buvusi kalė, bet gali būt tavo gyvenimo meilė .org",
".edu".
Tie vyrai yra gan ciniški, visas šis verslas gan ciniškas,
nes jie naudojasi žmonėmis, kuriems skauda širdį labiausiai.
Kurių gyvenimas nuvažiavo žemyn, o jie iš to bando uždirbti.
Jie suvilioja nemokamais straipsniais,
sąrašiukais ir panašiai.
Tinklalaidėm, kurių klausaisi kas savaitę.
Tada viena kita knygele.
20 JAV dolerių už knygelę, kodėl ne?
Bet galutinis jų tikslas yra tas,
kad užsiregistruotum į
asmeninę koučingo sesiją per Zoom.
Ji kainuoja 500-600 JAV dolerių, tai siaubinga.
Be to, šių vyrų patarimai yra visiškas mėlšas.
Nesivadovaukit jais.
Vienas patarimas viename iš straipsnių buvo:
"Kasdien renkis taip lyg susitiksi su savo buvusiu."
Kasdien.
Duosiu jums laiko suvokti, ką tai reiškia.
Aš kasdien rengiuosi taip.
Nenoriu susitikti su buvusiu apsirengusi šitaip.
Ši išvaizda yra mano 32 metų pastangų rezultatas. Galit patikėti?
Aš ją tegaliu apibūdint taip -
kažkokiu būdu
kasdien sugebu rengtis
kaip dingęs vaikas iš XX a. 9 deš.
ir to vaiko ieškanti motina.
Girdžiu plojimus.
Tai mane truputį skaudina,
nes tai yra pritarimas.
Žinojau, kad tų vyrų patarimų neklausysiu, jie siaubingi.
Tad perėjau prie moters santykių koučerės.
Galvojau, man labiau tiks.
Man pasitaikė tokia Gillian.
Ir ji man nepatiko, nes jos patarimai buvo tokie pat blogi.
Vienas iš jų - gerk daugiau vandens.
Kai išgyveni išsiskyrimą, gerk daugiau vandens.
Užsikrušk, Gillian, man skauda širdį,
ką čia kalbi?
Užsičiaupk.
Kitas patarimas - įstok į klubą,
daugiau bendrauk su žmonėm.
Man ne aštuoneri metai, Gillian.
Kas per nesąmonė? Kokį dar klubą?
Blogiausias patarimas - nenešiok AirPods viešumoj,
nes atriboji save nuo galimų pokalbių
su nepažįstamais.
Tik per mano lavoną, Gillian.
Turėsi išplėšti tuos AirPods iš mano atšalusio kūno...
Noriu, kad mane su AirPods palaidotų.
Jei netyčia mane palaidotų gyvą, galėčiau palinguot karste.
Kitas dalykas, į kurį Gillian buvo įnikusi, yra vaikystė.
Darbas su vidiniu vaiku dabar yra be proto
populiarus terapijos būdas.
Manęs tai neįtikina, man tai nerūpi.
Man nerūpi vaikystė.
Mano vidinis vaikas gyvena pats sau vienas.
Man visiškai nepadeda
apie tai mąstyti ar tai narplioti,
nes vaikystė yra praeityje. Ji jau buvo.
Negaliu pakeist savo vaikystės.
Tai Stounhendžas, 2000 m. Sidnėjaus olimpinės, tai baigėsi.
Ir dar svarbu, kad didžiosios dalies vaikystės nepamenu.
Turbūt tai pirmas ženklas, kad nenutiko nieko blogo.
Jei būčiau patyrusi ką nors traumuojančio, turbūt prisiminčiau.
Bandžiau analizuoti, ar mano praeity nėra traumų akimirkų,
kurios paaiškintų mano suaugusios asmenybės trūkumus.
Sykį mano tėtis vos nenuskendo.
Turbūt tai tinka kaip trauma.
Nors gal ir ne,
nes, tiesą sakant, tai man nesukėlė liūdesio.
Aišku, aš myliu savo tėtį. Leiskit paaiškinti.
Kai žmogus vos nenuskęsta, tai reiškia,
kad jis vos nenuskendo,
bet iš konteksto taip pat galima suprasti, kad tada buvo vasara.
Pagaunat?
Labas, tėtis vos išvengė mirties, bet nemeluosiu - atmosfera superinė.
2004-ieji, geri metai buvo.
Taigi, aš traumų neturiu.
Traumos ne man. Trauma? Nepažįstu.
Bet pasakysiu taip -
vaikystės prisiminimai man įdomūs tuo aspektu,
kurį turbūt patiria daug mano bendraamžių,
kad pagaliau susitinku su tėvais būdama tokio amžiaus,
kurio jie patys sulaukė manęs.
Nežinom, kokie buvo mūsų tėvai, kai buvo jaunesni,
o dabar pagaliau priaugom iki jų,
susitinkam kaip suaugusieji.
Dabar suprantu žymiai daugiau savo vaikystės.
Tai, kodėl mano tėtis kas vakarą grįžęs iš darbo
su niekuo nekalbėdavo, o užlipdavo laiptais,
rūkydavo cigaretes ir gerdavo kavą iki nakties.
Dabar, kai man virš trisdešimt, suprantu tave, brol.
Geri tą tamsią kaip smala Nescafe su 14 cukraus
vien tam, kad kažką dar pajustum.
Nes mūsų tėčiai neturėjo ASMR.
Pagalvokit apie tai.
1990-aisiais mūsų tėčiai neturėjo ASMR.
Neturėjo hidraulinio preso,
traiškančio Pringles dežutes.
Kaip jie pailsėdavo?
Jie turėjo tik cigaretes be banderolių ir The Void. Buvo sunku.
Mano mama irgi. Eina sau.
Būdama 28-erių mano mama jau turėjo tris vaikus.
Nenormalu. Vaikas gimdo vaikus.
Kas darosi? Tris vaikus! 28-erių!
Man tai beprotiška. Jei aš tokio amžiaus būčiau sutikusi savo mamą,
būčiau jos draugė, bandanti ją įtikint manęs negimdyt.
Suprantat? Nemanau, kad kas nors iš mūsų
galėtume vadintis feministėmis, jei nenorėtume to daryti.
Jei nenorėtumėt atsukti laiko
ir įtikinti savo mamos
jūsų negimdyti,
atidėti dar keletui metų.
Kartais klausia: "Ar atsuktum laiką ir nužudytum kūdikį Hitlerį?"
Atsukčiau laiką
ir nužudyčiau save,
kad mano mama galėtų keliauti į Balį.
Manau, tai ir yra feminizmas.
Taip manau.
Tad Gillian man nepadėjo.
Supratau, kad su Gillian nebegaliu, tad judėjau toliau.
Ir radau Šventąjį Gralį - vienintelę ir nepakartojamą Margaret.
Margaret yra amerikietė, kuriai gerokai virš 80 metų.
Senolė kalbėjo prikimusiu balsu, va šitaip.
Ji vedė tinklalaides, kurių klausiau kaskart prieš miegą.
Margaret buvo neįtikėtina.
Nors kartais apie išsiskyrimus
ji kalbėdavo reklaminiais šūkiais,
kuriuos visi yra girdėję, pvz.,
"Vienintelė išeitis - eiti pirmyn."
Girdėta. Bet šio posakio nekenčiu.
Ir aš jo nesuprantu.
Kaip gali būti, kad 2024 m. dar nesugalvojom kitos išeities?
Turim vibruojančius analinius rutuliukus.
Su Bluetooth ryšiu.
Bet neradom, kaip išvengti išsiskyrimo padarinių?
Ką veikia mokslininkai? Ar jie nėra jautę meilės?
Tokiame amžiuje ypač svarbu
suprasti, kokios yra tavo vertybės
ir ar jos dera su žmogumi, su kuriuo nori būti.
Jei nedera, judam toliau. Jei dera, pirmyn.
Man didžiausia buvo vaikai.
Turi suprasti, ar nori vaikų.
Jei tai nesutampa, ši kliūtis bus per didelė.
Gėda prisipažinti, bet tai buvo pirmas kartas
mano gyvenime, kai uždaviau sau klausimą
ne ar aš turėčiau turėti vaikų, bet ar aš jų noriu.
Ir paaiškėjo, kad atsakymas yra ne.
Ir paaiškėjo, kad šis atsakymas neteisingas.
Nerekomenduoju jo.
Jei taip manot, niekam to nesakykit.
Socialiai priimtinas atsakymas yra: "Gal kada nors.
Nesakysiu."
Žmonėms tai patinka. Jiems nepatinka aiškus "ne".
Žmonės tai priima.
Kartais jie mano požiūrį,
kad nenoriu vaikų, suvokia kaip radikalų ar politinį,
kaip pareiškimą.
Nėra jokio pareiškimo, nėra nieko radikalaus.
Tiesiog esu tinginė ir nemėgstu lankstytis.
Man tiek motyvacijos pakanka, kad nenorėčiau vaikų.
Dievas manęs nesutvėrė keltis anksčiau 9:00 ryto.
Manau, žmonių motyvacija turėti vaikų
yra dar kvailesnė.
Kai kurie žmonės nori vaikų, nes nenori mirti vieni.
Nesuprantu logikos.
Juk tavo mirties diena
jau ir taip bus bloga diena.
Suprantat?
Norit investuot dešimtmečius savo gyvenimo,
kad tą vieną dieną viskas būtų gerai?
Velniop, geriau įdėk DVD, būsiu laiminga.
Leiskit man mirti vienai. Su serialu.
Dabar tai žinau
ir tą išsiaiškinti buvo puiku, bet to negana.
Vis tiek daroma prielaida,
kad jei gimei su kūnu, kuris gali gimdyti,
vieną dieną turi norėti tai padaryti.
Neseniai buvau vaikų gimtadienyje,
žaidžiau su vaikais. Vaikus myliu,
su jais gerai sutariu.
Vyresnis vyras tai pastebėjo ir pasakė:
"Ar tai tavyje pažadino vidinę motiną?"
Šitam pasakyme slypi kažkas blogo.
Ne šiaip motiną, bet vidinę motiną.
Tai įkūnija idėją,
kad kiekvienoje mergaitėje yra maža motina,
belaukianti, kol galės išsiveržti iš krūtinės, suėsti mergaitės kūną
ir tapti Motina.
Aš tau ne Kinder siurprizas.
Ten nieko nėra.
Kai esi jauna mergaitė,
tau teškia keistus biologinius faktus,
net nežinau, kodėl nuolat tai girdžiu:
"Nuo gimimo turi visus kiaušinėlius, kurių tau reikės.
Jie atsirado tavo kūne tau gimus ir tavo kūdikiai
turės visus reikiamus kiaušinėlius. Jie lyg lašišų ikrai,
visi reikiami kiaušinėliai."
"Pone, paprašysiu atsitraukti
ir liautis pasakojus, kad manyje pilna kiaušinėlių.
Sėskitės."
Mus nuolat bando supriešinti - norinčius vaikų
su nenorinčiais.
Pripažįstu, kad mano motyvacija dėl noro turėt vaikų
kinta priklausomai nuo to,
kiek tuo gyvenimo metu pasitikiu savimi.
Jei jaučiuosi gerai, mąstau taip:
"Mano seneliai ir tėvai
ištobulino šį receptą, tad tiek žinių."
O jei jaučiuosi blogai, sakau sau:
"Kad ir kas čia vyksta, turi baigtis.
Tai turėsi padaryt tu, mergužėl."
Bet tai beprotiška...
Suvokti šį savo norą buvo nuostabu,
nes tai turės įtakos visiems mano santykiams,
į kuriuos nuo šiol leisiuosi.
Ir už tai esu dėkinga Margaret,
senyvai amerikietei,
kurios tinklalaidžių klausiau prieš miegą.
Be to, Margaret mane išmokė, kad ir kaip lėkštai tai skamba,
kad negali pasiduoti.
Klausydama jos buvau nusiritusi į dugną,
bet ji mane išmokė, kad turi išlaikyti viltį.
Nes kartais turbūt tai yra būtina.
Būtina patirti visą tą mėšlą,
visus tuos 16 000 žodžių, kad jie, tikėkimės, tave priartintų
prie to žmogaus, kuris vienaip ar kitaip
pasakys "Būsiu su tavimi iki galo."
Juk tas lagaminas niekada neišvažiuoja pirmas.
Užtrunka bent kelis ratus. Nebent skrendi verslo klase.
Taigi, esu jai už tai dėkinga.
Patikėjau tuo ir džiaugiuosi, nes praėjus metams
nuo šio užrašo, esu susižadėjusi, kuo labai džiaugiuosi.
Aišku, kad nesusižadėjau.
Aš...
Ką?
Atsiprašau?
Ar bent kažkiek...
klausėtės...
ką jums kalbėjau?
Aišku, kad nesusižadėjau!
Kodėl turėčiau tai daryti? Ir kodėl turėčiau sakyti jums?
Nė vieno iš jūsų nepažįstu. Taigi.
Nelabai gražus triukas, bet prigavau.
Papasakosiu, kas iš tikrųjų buvo.
Nesusižadėjau. Papasakosiu, kas iš tikrųjų buvo.
Buvau labai, labai liūdna.
Ir nežinojau, kodėl.
Neturėjau atsakymo,
nes tie santykiai nebuvo itin svarbūs,
bet, matyt, taip jau būna per išsiskyrimą.
Nežinau, kuris tave prigaus, kaip kokie bloga austrė.
Viena iš jų tiesiog ima ir tave išjungia.
Taip buvo ir šįkart. Jaučiausi beviltiškai
ir nusprendžiau tai padaryti.
Užsisakyti asmeninę
Zoom koučingo sesiją su Margaret.
600 JAV dolerių.
Net žagtelėjot - teisingai.
Neįsižeiskit, bet galiu sau tai leisti.
Man būdinga labai pavojinga finansinio stabilumo ir prastos
psichinės savijautos kombinacija.
Esu idealus pinigų išviliotojų taikinys.
Aš lyg Shelley Winters kiekviename jos filme.
Tai nišinis juokelis.
Nuėjau į tą svetainę,
ten, kur maniau, kad bus rezervacijos forma,
kad įvesčiau duomenis. Bet ten nieko nebuvo.
Ten buvo tik YouTube paveikslėlis su maža antrašte:
"Labai liūdnas pranešimas."
Taip, Margaret mirė.
Nuostabi reakcija iš žmonių, kurie apie ją sužinojo prieš penkias minutes.
Neįsižeiskit.
Bet suprantu.
Bet tai tiesa. Žinau, tai beprotiška.
Bet ji ne šiaip mirė.
Paaiškėjo, kad ji buvo mirusi
visą laiką,
kurį klausiau jos tinklalaidžių
ir skaičiau jos knygelę.
Nežinau, ar esate patyrę šeštąjį pojūtį,
bet jausmas nekoks.
Tikrai nekoks.
Atleiskit, ar kam nors tai neatrodo beprotiška?
Mėnesių mėnesius klausiau patarimų iš moters,
kuri nebeegzistavo.
Kas per nesąmonė? Tai baisu.
Man tai taip baisu,
kad amžiams lieka mūsų skaitmeninė versija,
eteryje sklandanti Margaret versija,
gyvenanti amžinai ir niekada neištrinama.
Tai man stingdo kraują.
O kas nutiks man?
Koks bus mano palikimas, jei jau taip?
Ar šis užrašas? Šis sumautas užrašas?
Agurkruša, ir viskas?
To negali būti.
Tai keista net ir kalbant apie šį pasirodymą.
Kaip ir Margaret atveju,
kurios jau nebėra,
šį užrašą parašiusio žmogaus jau irgi nebėra.
Jau nelabai atpažįstu moterį, kuri tai parašė.
Bet žinau, kad kai mano širdis bus sudaužyta kitąsyk,
mudvi vėl susitiksim.
Nes viskas taip veikia. Žmonės iš tikrųjų nesikeičia.
Tai jau užfiksuota amžiams.
Darysiu tas pačias klaidas vis iš naujo.
Nesibaigiančia grandine.
Dabar galiu tik susirinkti
visus išminties trupinius, kuriuos šią akimirką turiu,
perduoti kitai savo versijai
ir tikėtis, melstis, kad jai pavyks geriau.
Štai ir viskas.
Atvirai sakant,
kaip ir perspėjau pradžioje,
aš visai nemoku užbaigti.
Subtitrus vertė: Julius Valkiūnas Transperfect Media