Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Salutare! Nu... Gata.
Pe bune, gata! Aşezaţi-vă.
Aşezaţi-vă! Dar nu v-aţi ridicat.
Nu le am cu finalurile, da? Să ţineţi minte!
Vă explic. Veţi înţelege mai multe după ce vă explic tema spectacolului.
Întregul spectacol... Staţi liniştiţi!
E foarte simplu şi se bazează pe nişte notiţe umile.
Nişte notiţe umile din aplicaţia Notes de pe iPhone.
Ştiţi despre ce e vorba, da?
Dacă n-aţi auzit de Notes,
să ştiţi că e un loc unde cei din generaţia mea
şi cu nivelul meu de sănătate mintală
îşi exprimă cele mai negre şi mai intime gânduri, da?
E cea mai sigură aplicaţie a tuturor timpurilor.
Nu-i aşa? Nu-i ca şi când notiţele ajung pe orice dispozitiv Mac
pe care l-ai atins în ultimii cinci ani, nu?
Ador aplicaţia Notes. Sunt un mare fan al ei.
Ador aplicaţia Notes fiindcă e foarte versatilă.
Pot să fac orice cu ea. Mi se pare bizar că reflectă
toată gama de experienţe umane.
Citesc multe lucruri în formatul aplicaţiei Notes.
Mi se pare ciudat că pot citi
o listă de cumpărături scrisă în acelaşi format
ca scuzele unei vedete care a avut un discurs rasist.
Aplicaţia ştie de toate!
Şi o ador fiindcă am ajuns să mă bazez pe ea
doar din cauza faptului că... Daţi-mi voie să recunosc.
Detest să iau notiţe în carneţel.
Detest oamenii care iau notiţe în carneţel.
Detest oamenii care iau notiţe în carneţel în public.
E jalnic, da?
Zău aşa!
Mă apucă pandaliile când văd că cineva ia notiţe în public.
O voce din interior zice: "Vai, ce isteaţă eşti!"
"Ce deosebită te crezi fiindcă scrii într-un caiet!"
"Te dai lovită de inspiraţie
"la Five Guys în mallul Westfield
"şi te-ai hotărât să iei notiţe."
Odată am văzut-o pe una că scria în jurnal pe plaja publică.
Marş la mă-ta! Cum îndrăzneşti?
M-am dus şi i-am zis: "Scuze, nu ştiam că avem o scriitoare printre noi!"
"Domnul Ernest Hemingway ne-a onorat cu prezenţa."
"Scuze, dar trebuie să-mi văd de selfie-urile
"pe care le trimit bărbaţilor neinteresaţi de compania mea."
"E treabă serioasă, da?"
Urăsc să iau notiţe. Detest carneţelele cu patimă.
Eu cred că notatul în carneţel avea o însemnătate aparte înainte.
Însemna că eşti detectiv...
sau mai ştiu eu ce, nu ştiu.
Ucigaşul Zodiac! Chiar nu ştiu...
Ori una, ori alta.
E aiurea că oricine poate să-şi cumpere un carneţel Moleskine, da?
Ţi-ar trebui autorizaţie ca să cumperi Moleskine.
Ar trebui să existe o corelaţie între calitatea ideilor tale
şi grosimea paginilor, şi gata, m-ai convins.
Totuşi recunosc că folosesc şi eu un carneţel
în care îmi notez când îmi vine menstruaţia.
N-am nevoie de aplicaţii!
Vă sugerez să faceţi acelaşi lucru dacă aveţi menstruaţie.
Chiar nu-mi plac aplicaţiile alea
şi faptul că barosanii din Silicon Valley
ştiu când îmi vine să mă sinucid.
Ţineţi cu dinţii de informaţie! E foarte preţioasă.
E greu să le explici celor care n-au menstruaţie
că poţi deveni obsedată de ea.
Notez tot ce are legătură cu ea: tot ce poftesc, tot ce simt.
E greu să-i explici cuiva care n-are menstruaţie.
Mereu zic: "Frate, dacă ouţele tale ar trece prin asta,
"în fiecare lună
"şi ţi-ar veni să te muţi la Berlin
"ca să începi o viaţă nouă,
"şi tu te-ai apuca să asculţi podcasturi."
"Aşa că scuteşte-mă!"
Nimeni nu m-a învăţat cum să-mi monitorizez menstruaţia.
Am început abia după 20 de ani.
Nu ştiu cum e în ţara asta, dar în Noua Zeelandă,
răspunderea de a învăţa fetele despre menstruaţie
pică pe umerii profesorului de educaţie fizică.
Nu ştiu cum e la voi.
Asta înseamnă că am aflat de la un bărbat
pe nume Nick Wilson, da,
cu părul blond, şapcă întoarsă şi ochelari de soare.
Îi ştiţi pe ăia care fac din ochelari ochi pentru şapcă?
Şi a venit cu o ceaşcă de ceai.
"Veţi pierde o ceaşcă de sânge în fiecare lună."
Aveam 11 şi mă gândeam: "În ceşcuţă? Cum adică?"
E absurd!
Profii de sport sunt cei mai incapabili să-şi gestioneze emoţiile.
Nu e o slujbă adevărată, frate.
Dar să vă zic despre notiţele astea.
Am început să le scriu
într-un moment de cumpănă din viaţa mea, recunosc.
Cam pe atunci te apuci să scrii în Notes pe telefon.
Mă mutasem singură pentru prima dată în viaţa de adult.
Trecusem prin câteva despărţiri.
Pierdusem capacul ceşcuţei.
N-a fost un an bun pentru sărmana de mine.
Deci am scris o notiţă şi aşa a apărut jurnalul meu.
Scriam orice în el: fiecare emoţie nebunească,
plus lucruri cum ar fi reţetele sau ideile pentru glume.
Scriam totul pe foaia aia virtuală.
La un moment dat, anul trecut, am zis: "Mamă, ce tare!
"Am scris chestii mişto.
"Pot să fac un spectacol despre notiţele astea.
"Pot să tipăresc notiţele."
Chiar nu vă recomand ideea.
Nu recomand nimănui,
fiindcă notiţele sunt nesfârşite în aplicaţia Notes.
Şi cică finalul e important, cică dă sens lucrurilor.
Ne face să ne gândim la experienţele prin care am trecut.
Fără finaluri n-avem când să ne învăţăm lecţia
şi facem aceleaşi greşeli la infinit. Nu ştiam treaba asta.
Bun. Prima greşeală a fost
să transform notiţele într-un document Word.
A fost măcel!
Formatarea era pe câmpii, lipseau fonturile.
E anormal să vezi notiţe într-un document Word.
E ca atunci când vezi un profesor la supermarket.
"Ce faceţi aici, doamna?"
Deci l-am scos la imprimată şi n-am verificat câte cuvinte are.
Eu l-am scris. Cică: "Baftă!"
Mama mă-sii!
Gura mică, laşilor!
Bun. Deci le-am scos la imprimantă şi n-am verificat...
câte cuvinte sau pagini erau de scos.
Şi...
A tot printat şi a tot printat...
Imprimanta era dependentă de printat.
Treizeci de pagini...
cu font de mărimea zece.
Chiar n-am observat când s-au transformat notiţele astea
într-un manifest cam dus cu pluta.
Poate după 16.000 de cuvinte?
Am zis 16.000 de cuvinte!
Valerie Solanas, femeia care l-a împuşcat pe Warhol,
a scris un manifest de 24.000 de cuvinte, da?
Nu vreau să mă laud, dar aş putea scrie atât până la Crăciun.
Şi trebuie să recunosc că e o lectură greoaie.
O să vă citez ceva
ca să înţelegeţi cum mă simţeam când am început să scriu.
Aşa...
N-am modificat nimic. Fix aşa începe.
Prima propoziţie e următoarea:
"Poate că am multe probleme, dar măcar am inimă."
Nu, mulţumesc!
Chiar nu!
Nu...
Nu mă regăsesc în cuvintele astea.
Scorpia o fi copiat rândurile direct din iadul de pe Myspace!
Şi să ştiţi că nu-s doar porcării din astea emo.
Sunt lucruri normale, cum ar fi idei de glume.
Toate alandala... Spre exemplu, aici am cuvântul "stânjenant".
L-am inventat pentru jena faţă de stânjenei.
Deci... e un amalgam de trăiri.
În timp ce citeam notiţele am realizat că nu le am cu finalurile.
Nu ştiu cum să pun capăt unei relaţii. Nu-mi pică prea bine.
Un alt exemplu...
Mi-e greu să vi-l spun, fiindcă vă văd feţele
şi mi-e greu să fiu vulnerabilă înaintea voastră.
Când am trecut prin ultima despărţire,
am căutat pe Google fraza:
"S-ar despărţi cineva de tine pe motiv că eşti prea cool?"
Acum...
Energia arogantă a întrebării ăsteia ar putea alimenta un cătun, înţelegeţi?
Eram în modul incognito, normal.
Nu-s proastă. Normal că eram incognito.
Nu vreau să se afle cine caută.
Cred că modul incognito e văzut prost din cauza căutărilor mai perverse.
Eu am altă părere. Acolo caut când am un atac de anxietate.
În habitatul lor natural, fără nicio urmă.
Dar e distractiv.
Îţi pui o pălărioară şi o pereche de ochelari
şi te prefaci că eşti altcineva,
când, de fapt, eşti cu adevărat tu însuţi.
Vă spun sincer că am rămas şocată.
Am rămas şocată fiindcă am căutat aşa ceva.
Sunt femeie în toată firea.
Am suferit destul până acum. Sunt trecută prin ciur şi prin dârmon.
M-am despărţit, s-au despărţit alţii de mine.
În pandemie, cineva s-a despărţit de mine la telefon. A fost nasol.
Opusul cântecului "Soldier Boy".
Chiar voiam să văd câţi de vârsta mea sunt în public.
Sinceră să fiu, sunteţi destui.
M-am despărţit de unul pe o trambulină.
N-a fost o idee prea bună. Măcar nu săream.
Stăteam pe ea...
Ne unduiam, să zicem. Poate a fost mai rău aşa.
Cineva s-a despărţit de mine zicându-mi:
"Nu cred că te iubesc cât mă iubeşti tu."
"Nu te iubesc cât mă iubeşti tu." A fost groaznic!
O oră mai târziu, în timpul despărţirii, s-a răzgândit:
"De fapt, nu cred că te iubesc deloc."
Şi eu i-am zis: "O să accept prima ofertă.
"Eu şi echipa ne-am hotărât să o luăm pe aia dacă mai e valabilă."
E ca în Dragons' Den: "Ar trebui să acceptăm."
E oribil să auzi aşa ceva şi să spui cuiva aşa ceva.
Şi mai cred că nu ne-am înţeles deloc.
Vorbesc de mine şi bărbatul ăsta. Ce a zis el acolo e adevărat.
Dacă suntem împreună, o să te sufoc cu iubire, omule!
Mă implic în durerea iubirii.
Înţelegeţi ce zic?
Dar individul ăsta nu cred că a înţeles
şi mulţi din bărbaţii cu care am ieşit n-au înţeles că chiar îi iubesc,
dar n-am pic de respect pentru ei.
Şi ştiţi ce? De aici vine echilibrul în relaţie.
Vi se pare că sunt prea dură?
Sigur că respect unii bărbaţi! Pe Jim Henson...
Şi lista continuă. Lista e în lucru, da?
M-au durut vorbele lui fiindcă nu sunt tocmai false.
Sunt romantică, mă îndrăgostesc lulea.
N-am cum să mă schimb.
E un simptom al generaţiei în care am crescut.
Ca generaţie, am fost învăţaţi că iubirea romantică
e forma supremă de iubire orice ar fi.
Tot ce am ascultat, am urmărit şi am citit ne-a învăţat
că trebuie să găsim iubirea romantică cu orice preţ.
Cred că asta m-a distrus ca adult.
Am ajuns să-mi amintesc relaţiile anterioare,
care au fost toxice pentru mine,
cu o oarecare nostalgie.
Ca un porc vânător de trufe care-şi aminteşte euforia găsirii lor
şi se hrăneşte cu ea în prezent pentru puţină dopamină. E jalnic.
E ca atunci când te uiţi la un calendar de advent deja folosit
şi smulgi uşiţele de carton ca să te holbezi la cadrul din plastic
şi să-ţi aminteşti ce gust avea ciocolata.
Nu spun doar glume, da?
O parte din spusele... Nu.
O parte din spusele mele sunt poezii triste fără rimă.
N-o să vă recit nimic, vă promit.
Dar mă înţelegeţi? Generaţiile tinere percep altfel iubirea.
Nu ştiu dacă e mai bine. Am observat online.
Aşa îşi dă lumea seama cât sunt de bătrână.
Uitaţi ce fac tinerii online.
Îşi idealizează viaţa.
Nu ştiu dacă v-aţi dat seama.
Şi poţi face asta adăugând un strop de romantism
fiecărui lucru obişnuit, ca totul să pară distractiv şi romantic.
Spre exemplu, îţi faci un ceai, dar să arate drăguţ.
Foloseşti un şerveţel dantelat
sau un ceainic mai vechi, din 1998.
Ciudaţii!
Sau faci asta îmbrăcat în pijamale, ca o fantomă victoriană, da?
Idealizează-ţi viaţa! Du-te la o cafenea.
Scrie un bileţel!
Poate fi ceva de genul: "O zi bună!"
Cineva o să-l citească şi o să se simtă mai bine.
Idealizează-ţi viaţa!
Iar acum urmează o întrebare pe bune. Vă întreb din iubire...
Copiii se simt bine?
Ştiţi ce zic? Fiindcă...
E o tâmpenie. Ador copiii.
Chiar îi ador, dar trebuie să vă reveniţi,
fiindcă o să ne luptăm pentru apă în stil Mad Max
peste vreo două luni, deci gata cu tâmpeniile.
Asta este reacţia unei generaţii traumatizate
de lumea care e în colaps.
Şi cred că rezultatul e un umor bizar pe care nu l-am mai văzut de mult.
Ştiu ce-s alea bizarerii. Am crescut în 2010.
Să fi văzut acolo! Fac parte din generaţia Amélie.
Je suis Amélie. Dreptate pentru Amélie!
E de treabă.
Amélie e ca Travis Bickle pentru generaţia noastră. Pe bune.
Gluma asta n-are niciun efect de fiecare dată,
dar continui să o spun, fiindcă sunt curajoasă, da?
Mi se pare tare drăguţ
că puştii ăştia se comportă de parcă ei au inventat bizareriile.
Şi-mi vine să zic: "Copile, am o întrebare."
"Ai purtat vreodată un joben
"în mijlocul verii
"la un concert al Panic at the Disco
"ca să impresionezi un băiat bisexual care te urăşte?"
"Am făcut lucruri care te-ar face să tremuri!
"Ştiu ce-s alea bizarerii. Respectaţi bătrâneţea!"
Dacă nu ştiţi ce înseamnă să-ţi idealizezi viaţa,
poate că aţi auzit de chestii incluse în acest concept.
Poate le observaţi în algoritm.
Ideea să ieşi la întâlnire cu tine.
Dacă aţi mai auzit de asta, e un concept de-a dreptul scârbos.
Cred că algoritmul îl promovează tocmai persoanelor singure.
Ideea e că nu trebuie să aştepţi să fii scoasă la întâlnire.
Poţi să te duci singură, fato!
Dă-te cu puţin ruj, îmbracă o rochiţă neagră!
Ieşi în lume singură, da?
Du-te singură la muzeu.
Ia masa singură în oraş, dacă-ţi poţi închipui!
Nu ştiu ce mi-a scăpat în ultimii zece ani,
dar conceptul ăsta parcă înseamnă
să-ţi trăieşti dracului viaţa!
Ce dracului ni se întâmplă
de ne-am deconectat atât de mult de ideea de singurătate,
încât nu mai putem să facem anumite lucruri singuri,
fără să reformulăm totul în contextul unei relaţii cu tine însuţi?
Scuze! Credeţi că...
Credeţi că atunci când vedeţi
un bătrânel italian
care stă singur într-o piazza
şi bea un pahar de vin roşu, fumează o ţigară...
Credeţi că acel bărbat îşi spune...
"Am ieşit la întâlnire cu mine, da?"
"Am grijă de mine." Şi alte tâmpenii.
Nu!
Şi cea mai ciudată chestie care a fost recontextualizată
e masturbarea, fără doar şi poate. Îţi faci ceva cu mâna ta.
Am recontextualizat masturbarea în raport cu relaţiile.
Acum zicem că facem sex cu noi. Nu, mulţumesc! Fraza asta nu-i de mine.
Mă gândesc la părinţii singuri, dar care au rămas împreună.
Plus că mă urăsc. De ce aş vrea să mi-o trag?
E o idee nasoală pentru cei cu stimă de sine scăzută.
Nu mai putem să le spunem lucrurilor pe nume.
Un onanist e un onanist. Nimic mai mult sau mai puţin!
De ce facem totul să pară deosebit?
Lasă lumânările!
Putem să cădem de acord?
Nu-i nevoie să aprinzi o lumânare ca să te poţi masturba.
Singurul moment când ar trebui să aprinzi o lumânare
e la înmormântare sau când se cacă cineva.
Aşa e?
Deci...
Ce ziceam? A, da. Sunt romantică.
Evident. Când aveam 20 de ani, adică acum vreo zece ani,
am făcut ce ar face orice persoană romantică.
M-am mutat la Londra, oraşul iubirii!
Scuze! Trebuia să fie o glumă.
Aţi fost aici?
Ce-a fost asta?
M-am mutat la Londra ca să-mi ascult inima
şi mi-a fost greu să le explic familiei şi prietenilor
că n-o să păţesc nimic.
Mă mutam în cealaltă parte a lumii.
Şi am găsit un citat
care explică ce înseamnă să trăieşti într-un oraş aglomerat ca Londra.
E un citat de Alexander Herzen, un socialist rus.
A explicat viaţa din Londra perfect:
"Nu există oraş pe lumea asta care să te ia de lângă oameni
"şi să te arunce în puţul singurătăţii aşa ca Londra."
"Stilul de viaţă, distanţele, clima, multitudinea de oameni
"a căror personalitate e diluată de lipsa diversităţii,
"au un singur rezultat."
"Dacă poţi trăi singur, nu te teme de hăţişurile Londrei."
"Viaţa şi aerul de aici fac rău celor slabi, celor fragili,
"celor care au nevoie de un sprijin exterior,
"celor care caută ospitalitate, simpatie, atenţie!" Dar ador autobuzele.
El a zis-o, nu eu.
Dă-l dracului de metrou!
Autobuzele londoneze sunt tari. Acolo se întâmplă de toate.
Ştiţi ce zic?
Patru copii plâng în neştire la nivelul inferior.
Asta-i viaţa.
Un individ îşi taie unghiile
de atâta timp, încât te gândeşti că a trecut la pedichiură.
Să ne facem de cap!
Ieri eram în 73, autobuzul meu preferat.
Văd că sunt câţiva fani. E un autobuz superb.
O să dea foarte bine pe piaţa internaţională.
Autobuzul 73!
Îl ador, e preferatul meu, dar s-a întâmplat ceva recent
care explică perfect
cât de blazat poţi deveni într-un oraş precum Londra.
Un tip a urcat în 73 cu un sistem de sunet beton
şi asculta "Cheerleader".
E un cântec grozav! Îl asculta în timp ce urla la noi
că vrea să ne omoare.
O energie contradictorie, cam aşa. Alege între ele, frate!
Staţi că n-am ajuns la poantă.
Am început să râd abia când mi-am dat seama
că individul nu plătise pentru Spotify premium şi...
Nu ştiu dacă cineva v-a ameninţat vreodată că vă omoară
pe ritmul unei reclame la Hello Fresh...
E ciudat, nu?
Dar tocmai de-asta iubesc Londra. E locul ideal pentru mine.
E visul oricărui introvertit, iar eu sunt o introvertită.
Mă mândresc cu faptul că sunt.
Urăsc extrovertiţii. Mă sperie şi mă plictisesc în acelaşi timp.
În tinereţe eşti forţat să ai un anumit nivel de extrovertire.
Un introvertit la 20 de ani încă iese la întâlniri.
A fost bine, a fost grozav să ies la întâlniri în Londra la 20 de ani.
Singurul dezavantaj a fost
că atunci când ieşi cu cineva în Londra înseamnă că ieşi cu englezi şi...
Nu vreau să-i jignesc!
Dar eu, personal, trebuie să recunosc
că întâlnirile cu bărbaţii englezi sunt
ca un program diplomatic internaţional
în care am fost trimisă aici,
ca să-i învăţ pe bărbaţii care au fost la internat cum să plângă.
Pe gratis!
Un fel de colonialism invers, dar amuzant, da? Vesel!
A fost o experienţă şocantă, un şoc cultural.
A fost prima dată când am cunoscut o persoană fiţoasă.
Sunt din Noua Zeelandă.
Ce naiba au ăştia?
Pe bune...
Unii au blazoane de familie. Poftim?
Cum adică? Familia mea n-are.
Dacă asta arată influenţa sau bogăţia familiei mele,
înseamnă că, dacă am fi avut un blazon,
probabil că am fi folosit o poză cu cereale,
o frunză de marijuana
şi cuvântul latinesc pentru "nediagnosticat"
folosit cu mare mândrie.
Văd că au venit şi câţiva de-ai mei. Foarte bine!
Faza e că fiţoşii ăştia
sunt evazivi şi trec neobservaţi.
Se ascund sub nasul nostru.
Am observat că mereu ies la iveală de Crăciun.
Atunci ai ocazia să le vezi camera de zi, pozele de familie.
Fiţoşii sunt obsedaţi de Crăciun fiindcă atunci îşi vizitează părinţii.
Cică nu-i bine să-i vezi foarte des,
dar ei se dau în spectacol: "Îi iubesc pe mami şi pe tati."
Aiurea, nu?
Ştiu că nu-i bine să judeci omul după origine,
dar când mă uit la pozele de Crăciun ale prietenilor mei
deşi îi iubesc, de multe ori spun că iubitele lor...
Arată ca sora ta Seamănă leit cu sora ta
E Shania Twain. Nu ştiu dacă v-aţi prins.
De fapt, asta e melodia originală. Ea a făcut un cover.
Gata, sunt prea răutăcioasă cu fiţoşii.
Cred că englezii, în general,
sunt obsedaţi de Crăciun şi mi se pare ruşinos la un moment dat.
Ştiţi ce zic? Dacă mai văd un bărbat trecut de 30 de ani
care zice: "Ador Elful.
E filmul meu favorit. Îl văd cu mama."
Dacă mai văd unul aşa, zău că-mi cumpăr un pistol!
Pentru orice eventualitate.
Ieşeam la întâlniri pe la 20 de ani
şi aş zice că e mult mai uşor decât după 30 de ani.
În cazul meu, când aveam vreo 20-25 de ani,
era mai uşor să ies la întâlniri fiindcă mergeam pe un singur principiu.
De fapt, un singur etalon.
E un adevărat atu când ieşi la întâlniri în Londra.
Lăsaţi deoparte stima de sine! Nu v-o recomand.
Eram dispusă să mă schimb
ca să fiu aşa cum mă voia celălalt.
"O să mă schimb, o să fiu aşa cum vor ei."
Mă duceam şi-i întrebam: "Ce vrei de la mine?" Şi aia făceam.
"Transformă-mă în ce vrei tu. Sunt înaltă, pot să fiu scundă."
Şi mă transformam imediat în Degeţica sau bebeluşii lui Anne Geddes,
pe care-i fotografia în lalele, dormind, abia sprijinindu-şi capul.
Sau pot să fac ceva altfel şi să fiu obraznică.
Pot să zic chestii de genul: "Aşa crezi? Ce zici de asta?"
"Aş face orice! Spune-mi ce vrei şi s-a făcut."
Cică nu trebuie să zici asta de la prima întâlnire,
mai ales într-o sală de bowling, în gura mare.
Mă bucur că personalul de la Rowans a venit cu regula asta.
Era mult mai uşor la 20 de ani. Acum e din ce în ce mai greu.
Asta fiindcă, pe măsură ce trec anii,
percepţia ta asupra iubirii se schimbă.
Modul cum îţi exprimi iubirea se schimbă după 30 de ani.
Începi să o arăţi spunând: "Vreau să fii sosul meu."
Şi aşteptările ţi se schimbă.
Caut pe cineva care mă face să mă simt
ca atunci când îmi văd valiza pe banda de la aeroport
şi urlu: "E valiza mea!"
Şi ceilalţi zic: "E doar o valiză." "Nu! E valiza mea, cu lucrurile mele!"
Asta vreau să simt.
La cum întâlnim alţi oameni acum, e foarte greu să simţi aşa ceva.
Am intrat pe aplicaţiile de dating după 30 de ani şi n-a fost distractiv.
Sincer, le-am explicat bărbaţilor de 21 de ani
ce e un avion Concorde.
A fost distractiv. Ar trebui să încercaţi şi voi.
Începeţi cu: "A fost odată ca niciodată, în anul 2000...
"un avion ultrarapid şi era... foarte zgomotos."
Şi exclamă: "Vai, povesteşte-mi!"
E din ce în ce mai greu.
Să ştiţi că mă aud spunând asta.
Mă plâng că am îmbătrânit, dar ştiu că am doar 32 de ani.
Ştiu că nu-s bătrână încă, dar îmbătrânesc.
Îmbătrânesc încet-încet. Am început să zic: "Drum bun!"
Ştiţi ce zic? Nu ştiu cum şi când am început.
Drum bun! Zbor plăcut, drum bun!
Dacă vedeţi vreun adolescent care zice "drum bun",
să ştiţi că e un poliţist sub acoperire şi o să înfundaţi puşcăria.
E din ce în ce mai greu.
E mai greu să te desparţi de cineva după 30 de ani, decât la 20 de ani.
Fiindcă, aşa cum ziceam, la 20 de ani încă-ţi formezi personalitatea.
Nu pui la suflet despărţirea, nu?
Te gândeşti: "Nu-i nimic. Peste doi ani o să fiu altfel."
"Nu contează."
"Fii tu însuţi, trăieşte-ţi viaţa, rămânem prieteni, logic."
Dar la 30 de ani celălalt se desparte de tine fiindcă eşti aşa cu adevărat.
Îmi pare foarte rău
dacă auziţi asta pentru prima dată, dar e un fapt demonstrat.
Personalitatea ni s-a format deja la 30 de ani.
Asta sunt eu pe vecie. N-am cuvinte cât sunt de supărată!
E o tragedie! E ca atunci când joci Mario Kart
şi nu ştii ce personaj să alegi.
Pierzi vremea, timpul se scurge
şi rămâi cu personajul selectat ultima dată.
Zici: "O să fiu Waluigi toată viaţa?"
Grozav!
Perfect!
Trebuia să fi schimbat personajul din gluma asta,
fiindcă mulţi nu reacţionează.
Am impresia că societatea se schimbă în Waluigi.
Zău aşa!
E puţin neînţeles în umbra fratelui său,
dar mie mi se pare atrăgător.
Înalt, cu mustaţă, super!
Waluigi arată ca toţi bărbaţii din East London.
Este?
Îi vezi pe biciclete închiriate şi parcă seamănă cu Waluigi.
E greu să accepţi că vei rămâne ca la 30 de ani toată viaţa.
Nu vreau să fiu autoironică: "O să fiu aşa pe veci."
Chiar îmi doresc ca autoironia
să nu fi devenit o trăsătură-cheie a brandului meu
ca persoană, dar este.
Credeam că o să mă maturizez şi o să scap de autoironie,
dar am aflat că nu e cazul.
Pe măsură ce înaintezi în vârstă,
autoironia devine mai explicită.
Te cunoşti mai bine, prietenii te cunosc mai bine.
În adolescenţă aş fi zis:
"N-o să găsesc pe nimeni. O să rămân fată mare."
Aşa ne ziceam pe atunci. "O să rămân fată mare."
Şi prietenele îmi ziceau: "Lasă prostiile!"
"Eşti nebună, ce ai?"
"Normal că o să găseşti pe cineva. Nu mai spune prostii!"
Acum, la 32 de ani,
dacă zic ceva de genul: "Nu ştiu dacă o să mă mărit",
prietenele îmi zic că măritişul nu-i pentru toată lumea...
"Înţeleg unde bateţi."
"Să-nceapă jocurile!"
V-am zis că ştiu că îmbătrânesc încet-încet
şi îmi dau seama că îmbătrânesc
fiindcă am zis gluma asta de câteva ori deja,
iar acum am început să port genunchiere...
Da, mersi! Nu...
Nu ştiu de ce aplaudaţi.
Mă aplaudaţi fiindcă-s precaută, da?
Incredibil!
Asta-i problema cu prietenii apropiaţi.
Ba nu, n-am vrut să zic asta. Sună nasol.
Când ai prieteni apropiaţi
şi treci printr-o despărţire e nasol fiindcă, şi fiţi sinceri cu voi,
evident că sunteţi trişti pentru prietenul care suferă,
dar sunteţi şi fascinaţi, nu?
Ştiţi ce zic? Fiţi sinceri! E greu să vă vedeţi de ale voastre.
E ca atunci când ai un artificiu defect care loveşte mulţimea.
Toţi sunt speriaţi, dar vor să vadă ce se întâmplă.
Aşa-i şi cu prietenii apropiaţi şi despărţirile. E foarte greu.
Prietenii tăi apropiaţi ştiu cine eşti.
Te cunosc foarte bine.
Te cunosc de foarte mulţi ani.
Prin extensie, prietenii apropiaţi ştiu cum ţi-ai compromis personalitatea
ca să fii cu persoana respectivă.
Relaţia s-a încheiat şi ruşinea cu care revenim la acele prietenii
te năuceşte, nu?
Singurul echivalent care-mi trece prin minte e
că ai făcut pe tine la petrecerea de Crăciun de la muncă
într-o vineri seară, da?
E acel sentiment că va trebui să te duci la muncă luni şi să zici...
"Incredibil!"
"Cine era?"
"Mi-e milă de ea şi merită dragostea noastră."
M-am simţit prea ruşinată ca să apelez la prietenele mele cele mai bune.
A fost un haos şi, sincer, ca să trec peste,
am apelat la oricine era pe lângă mine.
Pe atunci, bunica mea de 80 de ani locuia cu mine.
A fost ciudat să o am aproape în timpul unei despărţiri moderne,
dar s-a străduit, a fost fantastică.
E greu să-i explici unei femei
născute în anii '40 ce e teoria ataşamentului.
Gen: "Cred că ataşamentul tău excesiv vine din cauza raţionalizării."
N-a funcţionat deloc şi am început să vorbesc cu străinii.
M-am destăinuit individului care mi-a făcut curat în apartament.
L-am plătit pentru asta. Îl chema Lindsey şi era incredibil!
Dar nu l-aş recomanda pentru curăţenie nici moartă.
Era relaxat ca un cântăreţ de jazz.
Se lăsa purtat de val când făcea curat şi sărea peste electrocasnicele mari.
Aprindea tămâie la mine acasă.
Şi cel mai ciudat lucru:
îşi schimba săptămânal poza de profil pe Whatsapp.
Nu-i normal. Dar era absolut incredibil!
Lindsey era...
I-am povestit din prima totul despre despărţirea mea
şi prima lui întrebare a fost: "Păsărică sau cocârlan?"
I-am zis: "Lindsey, eşti nemaipomenit."
Mama mă-sii!
Şi să vedeţi ce ruşine m-a cuprins.
Eu, femeie în toată firea, a trebuit să-i răspund în propria mea casă:
"Cocârlan."
"E vorba de un cocârlan."
Nu mi-era ruşine că un bărbat m-a rănit aşa.
Nu-mi mai e ruşine că sunt hetero.
M-am împăcat cu ideea. Asta e.
De fapt, treaba asta mă face să mă simt nostalgică.
Sună retro puţin.
Am trecut peste asta ca societate,
dar eu n-am renunţat la vechile obiceiuri.
Ca femeie hetero am impresia că mă încearcă aceleaşi emoţii
ca pe colecţionarii de viniluri.
Ambele grupuri fac asta dintr-un singur motiv.
E o experienţă pe cale de dispariţie.
Şi eu, dar şi ei, spunem chestii ca:
"Ne place formatul fiindcă e inaccesibil şi de proastă calitate."
Eram în apartament şi am zis: "Cocârlan!"
Lindsey a întrebat: "Cât a durat relaţia?"
I-am zis: "Opt luni, frate."
Lindsey zice:
"De ce plângi, fato? De ce dracului plângi?"
Lindsey m-a înjurat la mine acasă şi m-a pus la locul meu.
Atunci mi-a povestit despre relaţiile şi decepţiile lui
şi mi-a zis ceva ce n-o să uit niciodată.
Înainte să plece, s-a întors către mine şi mi-a zis:
"Trebuie să înţelegi că am fost trimişi pe pământ ca să suferim."
"Trebuie să râzi de fiecare dată când ai ocazia."
Nu ştiu dacă Lindsey era un înger sau omorâse pe cineva din amuzament.
Am ales ultima variantă. Are mai mult farmec.
Deci nu puteam vorbi cu prietenele mele fiindcă mi-era mult prea ruşine.
Bunica s-a întors în Noua Zeelandă, Lindsey venea o dată pe săptămână.
Am făcut ce ar fi făcut orice persoană cu experienţa mea de viaţă.
Am intrat online, pe modul incognito, pentru răspunsuri.
Problema mea e că nu văd despărţirile...
Le văd ca pe o problemă de rezolvat, nu ca pe o experienţă.
Când cauţi dacă cineva se poate despărţi de tine fiindcă eşti prea cool,
o să accesezi un colţ al internetului
în care există lumea coachingului pentru relaţii.
Nu ştiu dacă cunoaşteţi conceptul. Dacă nu, vă explic eu.
E un concept american, de genul coachingului de viaţă.
E condus de bărbaţi ciudaţi cu numele de Declan sau Gavin.
Se îmbracă la costum şi arată uite-aşa,
iar URL-urile lor lovesc la ţintă: "Cum să te împaci cu fostul.com!"
"Fosta ta era o scorpie, dar poate e iubirea vieţii tale.org".
Sau ".edu".
Vorbim de nişte bărbaţi siniştri, fiindcă e o industrie sinistră.
Profită de persoanele vulnerabile.
Cineva v-a rănit profund, iar ei fac bani de pe urma voastră.
Vă ademenesc cu articole gratuite şi cu liste,
apoi trec la podcasturi săptămânale.
Apoi vă trimit un caiet de exerciţii. Costă 20 de dolari.
Scopul lor e să te convingă
să participi la şedinţe de coaching pe Zoom, aşa e?
Costă 500-600 de dolari. E oribil!
Şi să ştiţi că dau sfaturi de rahat. Nu le acceptaţi sfaturile.
Am citit sfatul următor într-un articol de-al lor.
"Îmbracă-te în fiecare zi de parcă te-ai întâlni cu fostul."
"Îmbracă-te în fiecare zi."
Gândiţi-vă bine ce înseamnă asta.
Aşa mă îmbrac eu în fiecare zi. N-aş vrea să mă vadă îmbrăcată aşa.
După 32 de ani, asta e ţinuta cu care m-am ales.
Cea mai elegantă descriere ar fi:
"Nu ştiu cum, dar zilnic reuşesc
"să port haine care mă fac să arăt ca un copil dispărut în anii '80
"şi ca mama care-l caută pe acel copil."
Aud câteva aplauze. Mă simt puţin jignită.
Înţelegeţi ce vreau să zic.
Am renunţat la sfaturile lor. Erau oribile.
Am apelat la o femeie. Am crezut că e o idee mai bună.
Aşa am găsit-o pe Gillian.
Nici ea nu mi-a plăcut. Mi-a dat sfaturi la fel de proaste.
Unul dintre ele a fost: "Bea mai multă apă!"
"O să treci mai uşor prin despărţire." Pe mă-ta, Gillian! Sufăr!
Ce tot zici acolo, fato?
Gura!
Mi-a mai zis şi: "Intră într-un club! Socializează!"
Nu mai am opt ani, Gillian. Ce naiba să caut într-un club?!
Şi cel mai oribil sfat: "Nu purta AirPoduri în public."
"O să ratezi experienţa conversaţiilor cu străinii."
Peste cadavrul meu, Gillian!
Va trebui să-mi smulgi AirPodurile din urechile mele reci...
Vreau să fiu îngropată cu ele!
Dacă mă îngroapă de vie, vreau să dansez în sicriu.
Gillian era obsedată de copilărie.
Toţi psihoterapeuţii sunt obsedaţi de tema asta momentan.
Chestii legate de copilul interior. Mă lasă rece.
Nu-mi pasă de copilărie.
Copilul meu interior e singur.
Mie nu mi se pare că te ajuta la ceva să retrăieşti anumite lucruri.
Copilăria ţine de trecut. Nu pot schimba nimic din copilărie.
E ca Stonehenge, ca Jocurile Olimpice de la Sydney.
Şi ce să vezi? Nu prea-mi amintesc de copilărie.
Asta-nseamnă că nu s-a întâmplat nimic notabil.
Dacă m-ar fi traumatizat ceva, mi-aş fi amintit.
Am încercat să-mi amintesc traume din copilărie
ca să-mi explic anumite defecte.
Tata era să se înece o dată. Asta da traumă, zic eu.
Deşi n-a prea fost.
Sincer, n-am fost foarte tristă.
Evident, îmi iubesc tatăl. Staţi să vă explic.
Ideea e că dacă eşti aproape de înec înseamnă că aproape te-ai înecat.
Însă asta mai înseamnă şi că probabil era vară.
Înţelegeţi?
Tata a fost la un pas de moarte, dar vremea era sublimă, pe vibe.
Anul 2004 a fost bun.
Deci n-am traume.
Habar n-am ce-s traumele.
Dar vă zic un lucru interesant despre retrăirea copilăriei.
Mulţi dintre cei de vârsta mea probabil realizează
că ajung la vârsta la care i-au conceput părinţii lor.
Nu i-am cunoscut la vârsta noastră, dar faptul că-i putem cunoaşte acum,
ca de la adult la adult, ne ajută să ne înţelegem copilăria.
Tata venea de la muncă în fiecare seară,
nu vorbea cu noi, se ducea în spate, fuma, bea o cafea şi apoi se culca.
Am trecut de 30 de ani şi îi dau dreptate. Fii tu însuţi!
Bea un Nescafe negru ca noaptea cu 14 linguriţe de zahăr,
poate oi simţi ceva, tată!
Taţii noştri nu auziseră de ASMR.
Gândiţi-vă bine. Habar n-aveau ce-i ăla în anii '90.
Nu aveau o presă care zdrobeşte o cutie de Pringles.
Cum se relaxau? Aveau ţigări la negru şi golul existenţial. Era greu.
Hai să vorbim şi de mama.
Mama a făcut trei copii înainte să împlinească 28 de ani.
E oribil! O mireasă-copil!
Ce-i asta? Trei copii înainte de 28 de ani!
Mi se pare o aberaţie. Dacă aş fi cunoscut-o pe mama,
aş fi fost prietena care ar fi convins-o să nu mă nască.
Nimeni de aici nu poate spune
că e feministă convinsă dacă n-ar face la fel.
Da? Dacă n-aţi fi dispuse să vă întoarceţi în timp
şi să vă convingeţi mama să nu vă mai nască!
S-ar mai bucura şi ea de viaţă.
Toţi s-ar întoarce în timp ca să-l omoare pe Hitler.
Eu m-aş întoarce ca să mă omor şi s-o las pe mama să meargă în Bali.
Şi ăsta-i feminismul adevărat!
Cred eu.
Deci treaba cu Gillian a picat.
Ştiam că nu mai pot lucra cu ea şi am mers înainte.
Am găsit într-un final ce-mi trebuia. O chema Margaret.
Margaret era o americană de vreo optzeci de ani
cu o voce guturală şi liniştită, cam aşa.
Îi ascultam podcasturile înainte de culcare.
Margaret era incredibilă.
Vorbea despre despărţiri folosind sloganuri de pe autocolante.
Chestii pe care toţi le-am auzit.
"Singura soluţie e să mergi înainte."
Urăsc zicala asta şi nici n-o înţeleg.
Cum se face că suntem în 2024 şi n-am găsit o soluţie ocolitoare?
Avem mărgele anale care vibrează
şi sunt activate prin Bluetooth,
dar nu putem ocoli suferinţa din timpul despărţirilor?
Ce fac cercetătorii? N-au fost îndrăgostiţi niciodată?
La vârsta asta trebuie să-ţi descoperi valorile
şi să vezi dacă se suprapun cu ale persoanei dragi.
Dacă nu, las-o. Dacă da, mergi înainte!
Cel mai important subiect sunt copiii.
Trebuie să-ţi dai seama dacă vrei copii. Ăsta e un obstacol uriaş.
Mi-e ruşine să recunosc că a fost prima dată când m-am întrebat
dacă vreau copii, nu dacă ar trebui să-i fac.
Şi răspunsul a fost nu.
Uite că a fost răspunsul greşit!
Da? Nu vă recomand.
Păstraţi-vă răspunsul pentru voi.
Se acceptă să spuneţi: "Poate într-o zi."
"E secret."
Nimănui nu-i plac refuzurile,
deşi unii oameni le acceptă.
Probabil unii îmi văd poziţia
ca pe o demonstraţie radicală sau ca pe ceva politic.
Nu-i vorba de nicio demonstraţie radicală.
Sunt leneşă şi nu-mi place să mă aplec.
Astea sunt motive suficiente ca să nu fac copii.
Dumnezeu nu m-a făcut ca să mă trezesc înainte de 09:00.
Motivele oamenilor de a face copii sunt mult mai nasoale.
Unii fac copii ca să nu moară singuri.
Nu înţeleg logica.
Ziua în care o să mori
oricum o să fie o zi nasoală.
Ştiţi ce zic?
O să investeşti zeci de ani din viaţă
ca să ai destule persoane la capul patului în acea zi?
Daţi-mi un DVD şi sunt fericită.
Lăsaţi-mă să mor singură, urmărind filme.
Mi-a prins bine să mă autodescopăr, dar asta nu e tot.
Există ipoteza
că, dacă trupul tău poate să nască copii,
o să vrei să faci asta într-o zi.
Recent m-am jucat cu nişte copii la o zi de naştere. Îi ador.
Un domn în vârstă zice: "Ţi s-au trezit instinctele materne?"
Mi s-a părut incredibil de sinistru.
Nu e doar un instinct, sunt mai multe, da?
Ideea e că în fiecare fetiţă se află un amalgam de instincte materne
care abia aşteaptă să iasă la iveală şi să devoreze corpul gazdei,
ca să te transforme în mamă.
Nu sunt un Kinder cu surprize.
E gol.
Aşa şi cu informaţiile despre anatomie pe care le auzi de mică.
Nu ştiu unde am auzit chestia asta:
"Te naşti cu toate ouăle de care ai nevoie în viaţă."
"Sunt copilaşii din corpul tău. Şi ei au toate ouăle de care au nevoie."
Zici că-s icre. "Toate ouăle de care ai nevoie."
"Domnule, lăsaţi-mă în pace şi nu-mi mai ziceţi că-s plină de ouă."
La loc comanda!
Cei care vor copii sunt mereu la cuţite cu cei care nu vor.
Recunosc că motivele mele de a nu avea copii oscilează
în funcţie de stima de sine din momentul respectiv.
Dacă mă simt bine:
"Bunicii şi părinţii mei au reuşit să perfecţioneze reţeta, gata."
Dacă mă simt prost: "Orice ar fi, se termină aici."
"Pune punct, fato!"
E incredibil...
A fost o realizare nemaipomenită
fiindcă o să aibă impact asupra tuturor relaţiilor
pe care le voi avea.
Îi sunt recunoscătoare lui Margaret, bătrânica americană
care a creat podcasturile acelea.
În plus, Margaret m-a învăţat ceva foarte siropos.
Că nu poţi renunţa.
Mă simţeam descurajată când am început s-o ascult
şi m-a învăţat să cred în continuare.
Uneori cred că aşa e viaţa.
Trebuie să trecem prin lucruri de rahat,
prin toate cele 16.000 de cuvinte, dar sper că toate aceste lucruri
duc la persoana care va spune: "O să fiu cu tine până la final."
Şi asta nu-i niciodată prima valiză de pe bandă.
Dacă nu zbori la clasa business, trebuie să aştepţi.
Îi mulţumesc pentru asta.
Mă bucur că am ascultat-o. La un an de când am scris notiţele...
m-am logodit şi e nemaipomenit.
Normal că nu m-am logodit!
E...
Ce?
Poftim?
Aţi ascultat cu atenţie...
măcar două cuvinte...
din tot ce v-am zis?
Normal că nu-s logodită!
De ce aş fi? Şi de ce v-aş spune?
Nu vă cunosc. Da...
A fost o glumă proastă, dar e vina voastră.
O să vă spun ce s-a întâmplat. Nu m-am logodit. O să vă spun adevărul.
Eram foarte tristă şi nu ştiam de ce.
Nu aveam niciun răspuns fiindcă nu era o relaţie importantă,
dar aşa e cu despărţirile.
Nu ştii care îţi vine de hac, ca o stridie stricată.
Oricare dintre ele poate să te îmbolnăvească.
Aşa era şi în cazul meu şi eram disperată.
Am zis să încerc.
Voiam să vorbesc cu Margaret
la o şedinţă particulară pe Zoom.
Costa 600 de dolari.
E normal să vi se taie respiraţia. Fără supărare, dar îmi permit.
E periculos să fii stabil financiar şi instabil mintal.
Numai bine pentru cei care vor să profite de tine!
Sunt ca Shelley Winters în toate filmele ei.
Puţini s-au prins.
Am intrat pe website
şi m-am dus la formularul pentru programări
ca să-mi scriu datele de contact, dar nu l-am găsit.
Am găsit doar un link către YouTube care avea un titlu micuţ.
Scria: "Un anunţ foarte dificil."
Da, Margaret murise.
Grozavă reacţie din partea unora care au aflat de ea acum cinci minute.
Fără supărare, dar vă înţeleg.
E pe bune. E incredibil, nu?
Scuze, nu numai că murise,
dar fusese moartă
în tot acel timp
cât eu îi ascultasem podcasturile şi îi citisem exerciţiile.
Nu ştiu dacă aţi trăit experienţe din astea supranaturale,
dar nu e bine deloc.
Nu vi se pare absurd?
Timp de câteva luni am ascultat sfaturi de la o femeie care nu mai exista.
E înfiorător, vă zic!
Mie mi se pare înfiorător.
Ideea că există o versiune de-a noastră sau de-a lui Margaret pe vecie,
care n-o să fie ştearsă niciodată, mă sperie de moarte.
Ce se va întâmpla cu mine? Ce las eu generaţiilor viitoare?
Notiţele astea? Afurisitele de notiţe!
Stânjenant! Asta e tot?
Imposibil.
Tocmai asta e partea ciudată la spectacolul ăsta, nu?
E povestea lui Margaret
în ideea că ea nu mai există,
dar nici cea care a scris notiţele nu mai există, nu?
Abia dacă o recunosc pe femeia care le-a scris.
Şi totuşi ştiu că data viitoare când o să sufăr din dragoste
o să ne revedem.
Fiindcă aşa e viaţa. Oamenii nu se schimbă niciodată.
Rămânem aşa pentru totdeauna.
O să fac aceleaşi greşeli iar şi iar.
La infinit.
Şi tot ce pot face acum
e să adun puţinele sfaturi înţelepte pe care le am în acest moment,
să mi le transmit în viitor
şi mă rog la toţi sfinţii ca să mă descurc mai bine.
Asta e tot.
Sincer, v-am zis de la început că nu le am cu finalurile.
Subtitrarea: Giana Stănculescu TransPerfect Media