Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ROUZ MATAFEO: BESKRAJNE BELEŠKE
Šta ima? Ne. Prestanite. Prestanite.
Stvarno, prestanite.
Sedite.
Sedite. Ne, niko nije ustao.
Loša sam u završecima, u redu?
Zapamtite to.
Objasniću to.
Zvučaće mnogo razumnije kada vam objasnim
na čemu se zasniva ceo šou.
Znači, ceo šou, ne brinite,
je vrlo jednostavan i zasniva se na prostoj, skromnoj belešci, dobro?
Jedna beleška sa aplikacije Beleške na mom iPhone-u.
To vam je poznato, zar ne?
Ako ne znate šta je aplikacija Beleške,
to je mesto gde ljudi mojeg
godišta i porekla
i nivoa mentalnog zdravlja odlaze
da izraze najdublje, najmračnije i najintimnije misli. Zar ne?
Na mesto koje je poznato kao najbezbednija aplikacija svih vremena.
Zar nije? Nije kao da je otpremljena
na svaki jebeni Mek uređaj koji ste ikad dotakli ili pomislili
u proteklih pet godina, zar ne?
Znači, ja volim aplikaciju Beleške. Hoću da kažem, obožavalac sam.
Volim tu aplikaciju jer je tako jebeno svestrana aplikacija.
Mogu da radim sve. Čak mi je bizarno da platforme često
prikupljaju ceo dijapazon ljudskih iskustava.
Dosta čitam u formatu aplikacije Beleške, znate?
Bizarno mi je što mogu da čitam sopstvenu listu za kupovinu
u istom stilu i fontu kao što često čitam
kako se poznati izvinjavaju zbog izrečenih rasnih uvreda, jelda?
Nabavite aplikaciju koja može obe stvari.
Volim aplikaciju Beleške jer mogu da se oslonim na nju
samo na osnovu činjenica...
i mogu da izvučem odmah kontroverzu,
mrzim da pišem u beležnici, u redu.
Mrzim da vidim ljude kako pišu u beležnici.
Mrzim da vidim ljude kako pišu po beležnici u javnosti.
To je jebeno jadno, zar ne?
Evo, rekla sam.
Iz mene krene najgore
kada vidim nekog da u javnosti piše po beležnici.
Neki glasić u meni govori: "Ti si takva pametnica, zar ne?"
"Tako si posebna što svoje misli zapisuješ u beležnicu."
"Tako te je obuzela inspiracija
"kao što obuzme Bajagu kad se ponovo zaljubi
"pa si morala da to zapišeš."
Jednom sam videla ženu
kako piskara na javnoj plaži.
Ma jebi se. Kako se usuđuješ?
Otišla sam do nje i rekla: "Izvinjavam se,
"nisam znala da je pisac među nama."
"Ernest Hemingvej nas je počastvovao svojim prisustvom."
"Sada izvinite, neki od nas moraju da se vrate
"slikanju selfija
"kako bi ih slali muškarcu koga baš briga za nas. Prijatan dan."
"Čeka nas pravi posao, zar ne?"
Baš mrzim pisanje po beležnici. Mrzim baš sve u vezi sa njima.
Za mene, pisanje u beležnici,
je nekad imalo neko jebeno značenje.
Obično to znači da si detektiv...
ili nešto drugo na primer, ne znam.
Ubica Zodijak. Ne znam, to je...
Ili-ili, zar ne?
Čudno mi je da svako može da kupi Moleskinov dnevnik, jelda?
Treba da imaš dozvolu da kupiš jebeni dnevnik.
Treba da postoji direkna veza
između kvaliteta tvojih ideja i GSM težine papira,
ili ću da umrem na tom brdu dušo, važi?
Priznaću vam jednu stvar još uvek koristim beležnicu
i samo za to, u njoj pratim svoj ciklus.
To sranje sam skinula sa mreže!
Predlažem da uradite isto ako i dalje imate ciklus
jer, lično, ne sviđa mi se ideja tih aplikacija
i činjenica da velike face iz Silikonske doline tačno znaju
kada želim da se ubijem.
Takve informacije želim da zadržim za sebe, u redu?
To je važna informacija.
Vrlo je teško objasniti ljudima koji ne dobijaju menstruaciju
koliko neko može da postane opsednut praćenjem ciklusa.
Ja ne pratim samo ciklus već i sve oko njega:
hranu koju poželim, sve misli i osećanja,
a veoma je teško da to izrazim nekom ko nema ciklus.
Moram da kažem: "Brate,
"ako se nešto desi tvojim mudima
"svakog meseca
"što čini da želiš da se odseliš u Berlin
"i započneš novi život,
"slušaćeš podkast ili dva takođe."
"Zato odjebi. Odjebi"
Čudno mi je što me nisu naučili da pratim ciklus dok sam bila mlađa.
Nisam to počela da radim sve do kasnih dvadesetih.
Iz nekog razloga, ne znam, ako je tako u ovoj zemlji,
ali na Novom Zelandu,
odgovornost da nekog naučiš o menstrualnom ciklusu dok odrasta
iz nekog razloga pada na jebena leđa
nastavnika fizičkog.
Ne znam da li je tako kod drugih.
Kod mene je bio odrastao muškarac
koji se zove Nik Vilson,
sa blajhanom plavom kosom, obrnutim kačketom i naočarima za sunce preko.
Znate taj izgled, kao da kapa ima oči?
I držao je šoljicu čaja kao da je rekvizit:
"Krvarićete svakog meseca otprilike količinu šoljice čaja."
Imala sam jedanaest, bilo je: "U tu šolju? O čemu ti pričaš?"
To je ludo.
Nastavnik fizičkog, emocionalno najnesposobniji u celom školovanju.
To čak i nije pravi jebeni posao.
Ali da se vratimo poruci.
Reći ću vam malo o toj poruci.
Ova poruka, počela sam je
u vrlo nezgodno vreme u životu, priznajem to.
Obično započnem belešku u aplikaciji Beleške na telefonu.
Počela sam da živim sama prvi put u životu,
kao odrasla.
Prošla sam kroz par raskida. Zašto da ne?
Izgubila sam poklopac za svoj lonac.
Nije to bila sjajna godina za Rozi.
Počela sam tu belešku i tretirala sam je kao dnevnik.
Sve sam tamo stavljala, svako ludo osećanje koje sam imala
između ostalog što možeš da zapišeš u Beleške,
kao recepte koje sam videla na netu
ili jebene ideje za šale.
Sve je išlo u jednu jedinu belešku.
Prošle godine, u određenom trenutku,
bila sam u fazonu: "Jebote, ovo je baš dobro."
"U belešci ima baš dobrih sranja."
"Mogla bih da napravim
"šou o ovoj belešci.
"Možda je i odštampam.
Sad, ne bih to preporučila
nikome u ovoj prostoriji,
jer ono što znate o beleškama u aplikaciji Beleške
jeste da one nemaju kraja.
i ispostavilo se da su krajevi važni.
Završetak daje značenje stvarima.
Daju ti trenutak da se osvrneš na iskustvo koje si imao.
Bez završetaka, nema naučene lekcije, samo pravimo
iste greške ponovo, u beskrajnom krugu,
ali ja to nisam znala, u redu?
Pre svega, prva greška,
prenela sam belešku na Word dokument,
preselila sam je tamo. Jebeni pokolj.
Formatiranje preko celog nastupa. Fontovi nedostaju.
Word dokument nije prirodno stanište za belešku.
Kao da vidiš jebenog nastavnika u samoposluzi, nije u redu.
"Šta radite ovde, gospođo, jebote?"
Pa sam odštampala
i nisam proverila koliko tamo ima reči.
To sam zapisala. Piše samo: "Srećno".
Jebo te!
Sačuvajte to, kukavice!
Pa sam odštampala belešku
i nisam proverila koliko ima...
koliko reči ili stranica je bilo kad sam počela štampanje.
I...
štampala sam, i štampala.
Štampaj, štampaj, štampaj...
Ovaj štampač je bukvalno navučen na štampanje, jelda?
Trideset stranica,
font veličine deset.
Ne znam u kom trenutku beleška od obične beleške
postaje nekakav uvrnuti manifest.
Možda posle 16 hiljada reči?
Šesnaest hiljada reči.
Valeri Solanas, žena koja je ubila Endija Vorhola,
njen manifest je imao 24 hiljade reči, u redu?
Ne želim da sebi dižem cenu,
ali da sam se potrudila, dostigla bih tu cifru do Božića.
Reći ću vam sada, nije to lako štivo.
Mogu da kažem napamet jednu stvar iz beleške
samo da vam ukažem na moje emotivno stanje
u vreme kad sam počela.
Evo ga.
Ovo nije ulepšano za šou.
Ovako stvarno počinje cela beleška.
Samo jedna prosta rečenica koja kaže:
"Možda imam mnogo problema ali barem imam srce."
Ne, hvala.
Ne.
Ne, ne.
Nije to za mene, ne liči na mene, nikako.
Iz kog to ograničenog Majspejs pakla
ova kučka komunicira?
I kao što rekoh, sve ovo nije samo emo sranje.
To su samo nasumične normalne stvari koje su pomešane, kao ideje za šale
koje su raspršene u... Evo ovde imamo reč "krastavičasto".
Reč koju sam izmislila za situaciju kad držiš puno krastavaca.
Znači...
daje tonalitet celom šou.
Čitajući ovu belešku meni je postalo vrlo jasno
da sam vrlo loša u završecima.
Loša sam u okončavanju stvari.
Loša sam u završetku veze. Ne podnosim to baš dobro.
Drugi primer toga, reći ću vam ovo...
Vrlo je teško to uraditi jer vidim mnogo vaših lica,
a priznanje je vrlo osetljiva stvar posebno zato što je istina.
U određenom trenutku, prilikom najskorijeg raskida,
zatekla sam se kako pretražujem frazu:
"Da li mogu da raskinu sa tobom zato što si mnogo kul?"
Sad...
Uvrnuta energija same te fraze
mogla bi da napaja manje selo, razumete li to?
Naravno, u inkognito režimu,
pravo u inkognito režim. Nisam ja budala.
Ne želim da me povezuju.
Mislim da inkognito režim daje lošu reputaciju stvarima koje gledate
jer tražite nešto malo nevaljalo.
Ne i za mene.
Tamo ja odlazim da tražim najprivatnije nivoe anksioznosti
do krajnjih granica i bez papirnog traga.
Ali znajte ovo možete da se smejete
jer ćete da stavite mali šešir
i neke naočare
i da se na kratko pravite da ste neko drugi,
kada je zaista to najtačnija verzija vas samih.
Mislim da me je to u potpunosti
šokiralo, iskrena da budem.
Šokiralo me da sam se zatekla pretražujući tako nešto,
jer, vidite, ja sam odrasla žena.
I ranije sam imala slomljeno srce.
Kroz sve sam prošla.
Ostavljala sam, bila sam ostavljena.
Jednom sam raskinula preko telefona tokom Kovida, bilo je baš teško.
Volim da se sećam toga kao da sam teški reper.
To je dobar test da vidim koliko je ljudi mojih godina u publici.
I da budem iskrena.
To je dobar broj.
Jednom sam ostavila dečka na trambolini.
Nije mi najbolje delo.
U moju odbranu, nije skakao.
Samo je nekako sedeo tamo, znate...
tužno se ljuljuškao, valjda.
Ne znam šta je gore.
Raskinuti zbog nečeg
što mi je ta osoba rekla:
"Mislim da te ne volim onoliko koliko ti voliš mene."
"Ne volim te koliko ti mene." Užasno, surovo.
Zatim, sat kasnije, dok se raskid razvijao:
"U stvari, ne znam da li te uopšte volim."
Na to sam odgovorila: "Radije bih prihvatila prvu ponudu."
"Pričala sam sa svojim timom i oni su zadovoljni time,
ako je još uvek u ponudi."
Kao u "Zmajevoj pećini" kad kažeš: "Mislim da treba da prihvatimo."
To je strašno da čuješ, a strašno je
i da kažeš nekome u lice.
Mislim da je osnovno nerazumevanje
između te osobe i mene, tog čoveka i mene, jer je to istina.
U vezi sam sa tobom, voleću te dok te ne udavim, čoveče.
Idem jako, idem baš jako u bol zbog ljubavi.
To ima smisla, zar ne?
Ali šta ja mislim da ovaj čovek ne razume,
i mnogi muškarci sa kojima sam bila nisu baš sasvim shvatili,
je da ih volim ali ih u stvari malo poštujem.
I znate šta? To je sigurno bila ravnoteža.
To je previše grubo da se kaže?
Naravno, poštujem neke muškarce. Džima Hensona.
Spisak se nastavlja.
Spisak je u radu, u redu?
Mislim da je bolno čuti to zato što...
U toj izjavi je sasvim očigledna istina.
Ja sam romantična osoba. I idem baš jako.
Ne mogu da promenim činjenicu da sam romantična osoba.
Mislim da je to simptom generacije kojoj pripadam.
Mislim da generacija, koju su učili romantičnoj ljubavi
je vrhunski oblik ljubavi koji treba tražiti bez izgovora.
Sve što smo slušali i gledali, čitali i čemu su nas učili
jeste da romantičnu ljubav treba staviti na tron,
i slepo je pratiti bez obzira na cenu.
Mislim, to me je sjebalo kao odraslu osobu.
Pretvorilo me u ovu osobu koja se osvrće na bivše veze
koje nisu uspele, koje su bile baš loše po mene,
ali se i dalje osvrćem sa tim ružičastim naočarima.
Kao svinja što traži tartufe
vraćam se nazad da lovim te male trenutke euforije ljubavi
da ih godinama kasnije koristim kao mali dopaminski udar
u sadašnjosti, a to je jebeno jadno.
To je kao da otvaram kutiju čokoladicakoja je već pojedena
samo da bih otvorila prazne pregrade
i gledala u plastične kalupe
očajnički pokušavajući da se setim kakvog je ukusa bila čokolada.
Neće sve ovo biti šale, u redu?
Nešto od toga... Ne.
Nešto od toga će biti tužne pesme bez rime, u redu?
To je maksimum mog šoua za jednu ženu, obećavam.
Ali znate šta ja mislim? Mislim da generacija
iza nas sada ima vrlo različito shvatanje veze.
Ne znam da li je bolje. Primetila sam to onlajn,
nikada u celom životu nisam zvučala starije.
Kad se mlađi muvaju onlajn, to sam primetila.
To je koncept unošenja romantike u lični život, zar ne?
Ne znam da li to znate. Ako ne znate,
koncept je takav da treba da dodate romantiku
u svaku običnu stvar u svom životu,
da sve učinite romantičnim i zabavnim.
Kao da spremate šolju čaja, ali da bude slatka.
Možda da dodate malu šustiklu,
ili da spremate čaj u malom antiknom čajniku iz 1998. godne.
Čudno.
Možda da nosite spavaćicu dok to radite,
kao da ste viktorijanski duh ili neko slično sranje, u redu?
Unesi romantiku u život. Možda možeš do kafića.
Možeš da napišeš poruku.
A poruka bi bila: "Želim ti lep dan."
Neko će je možda naći, pročitati i osećaće se dobro.
Unesi romantiku u život.
Sad,
osnovno pitanje,
a pitam sa ljubavlju.
Jesu li deca dobro?
Znate šta hoću da kažem? Zato što je to...
To je pomalo ludo. Ja volim decu,
volim ih ali ljudi, morate da uskočite u igru,
jer ćete se boriti za rezerve vode u stilu "Pobesnelog Maks-a"
za dva meseca, pa prekinite to sranje, u redu?
Mislim da je ovo generacija koja reaguje na traumu
sveta koji se ruši oko njih
što je mislim, rezultiralo nekim nivoom plačljivosti
kakav nisam godinama videla.
A ja znam jebeno plakanje. Odrasla sam u 2010-im.
Jebeno znam kuknjavu.
Ja sam deo generacije "Amelije".
Ja sam Amelija. Pravda za Ameliju.
Ona je dobra kučka.
Ameli je za žene moje generacije, kao naš Trevis Bikl. Stvarno jeste.
Ova šala nikad ne uspeva kad god da je izvedem
a ja nastavljam da je izvodim,
a to je hrabro, zar ne?
Mislim da je baš slatka jer
ta deca se ponašaju kao da su izmislila kuknjavu.
Ja sam u fazonu: "Drago dete, daj da te pitam nešto."
"Jeste li nekad nosili cilindar
"tokom letnje vrućine
"na disko koncertu Panika
"da biste impresionirali biseksualnog dečka koji te mrzi?"
Radila sam stvari zbog kojih bi se ježili!
Ja znam kuknjavu.
Poštujte starije.
Ako vam to nije poznato, dodavanje romantike životu i slično,
možda su vam poznate stvari koje spadaju u istu kategoriju.
Možda ste primetili stvari u algoritmima.
Ideja o zabavljanju sa sobom. Ne znam
da li se neko susreo sa tim. To je jebeno ogavan koncept.
Jer mislim da su agresivno upereni prema samcima
u tom algoritmu.
A u pozadini svega je
da ne možeš da čekaš da te neko izvede na sastanak.
Devojko, ti treba sebe da izvedeš na sastanak.
Stavi malo karmina.
Obuci malu crnu haljinu.
Izaći ćeš na sastanak sama, u redu?
Idi lepo u muzej.
Idi sama na klopu, ako možeš to da podneseš.
Ne znam šta sam propustila
u proteklih desetak godina, ali kad sam proveravala,
taj koncept se zvao živi svoj jebeni život, u redu?
Šta nam se jebote desilo kao društvu
pa smo se udaljili od ideje samovanja
da više ne možemo sami da uradimo bilo šta
a da to ne ubacimo u okvir konteksta da smo u vezi
sa samim sobom? Izvinite.
Mislite li, izvinite ali da li mislite
da li stvarno pomislite kad vidite
starijeg deku Italijana
koji sedi na trgu,
pijucka crveno vino,
ima cigaretu,
da li zaista mislite da taj čovek
razmišlja o sebi:
"Izveo sam sebe na sastanak, znate."
Ne!
Najčudnija stvar do sada koja prolazi kroz to rebrendiranje
"uraditi nešto za sebe" jeste masturbacija. Mora da je to.
Novi naziv za vezu sa sobom jeste masturbacija.
Sada to zovemo, imati seks sa sobom.
Ne hvala, meni se to ne sviđa.
U frazi koju ne volim imate samce-roditelje-usamljene-zajedno.
Takođe: "Mrzim sebe. Nema šanse da je kresnem". Ako znate šta govorim?
Loše brendiranje za one sa niskim samopouzdanjem.
Da li je to ideja, da se stvari više ne zovu pravim imenom.
Drkanje zovi drkanje, čoveče.
To je jebeno drkanje, ništa manje ili više.
Prestanimo da sve činimo posebnim.
Ne palite sveću.
Možemo li da složimo oko toga?
Ne pali sveću da bi drkao, u redu?
Jedino kad se pali sveća u normalnom životu
je kad neko umre ili kad sere, to je pravilo.
U redu?
Znači...
O čemu sam pričala? Da, ja sam romantična osoba.
Očigledno. I imam dvadeset i neku,
ali pre desetak godina, u ranim dvadesetim,
Radila sam ono što bi romantična osoba radila, očigledno,
i preselila sam se u London,
grad ljubavi!
Izvinite, to je trebalo da bude šala.
Jeste li bili ovde?
Šta je to, jebote?
Preselila sam se u London zbog ljubavi, klasična ja,
a to je zaista bilo teško objasniti porodici i prijateljima,
pretpostaljvam da sam ih ubedila da ću biti dobro.
Mlada žena se seli na drugi kraj sveta.
I vrlo rano sam našla tu izreku
koja je sakupila svo iskustvo
kako je živeti u pretrpanom gradu kao što je London.
Napisao ju je ruski socijalista Aleksandar Hercen
i baš je savršeno rekao sve o životu u Londonu:
"Na svetu ne postoji grad koji se više prilagodio
"otuđivanju pojedinca
"privikavanju na samoću, kao što je London."
"Način života, udaljenost, klima, različiti stepeni
"naseljenosti, gde ličnost nestaje,
"sve zajedno uz odsustvo kontinentalne različitosti
"proizvodi isti efekat."
"Onaj ko zna da živi sam nema razloga da se boji
"monotonije Londona."
"Život ovde, je kao i vazduh, loš je za slabe i krhke,
"za one koji traže podršku van sebe,
"za one koji traže dobrodošlicu, simpatije, pažnju."
Meni se sviđaju autobusi.
To kažem ja, nije on.
Jebeš metro.
Londonski autobusi su pravi.
Tu se jebeni život odvija.
Znate šta hoću da kažem?
Četvoro dece isplakaše oči na zadnjoj platformi autobusa,
to je jedna životna stvar, znate?
Čovek koji seče nokte...
toliko dugo da u trenutku
morate da pretpostavite da će preći i na noge, zar ne?
Podivljajmo, dušo!
Pre neki dan sam bila u autobusu na omiljenoj liniji 73.
Ko se vozi 73. Nekoliko obožavalaca, odličan bus.
Taj će da se raširi na međunarodno tržište, mislim.
Ta 73-ojka!
Volim 73, to mi je omiljena linija
ali nedavno se desilo na liniji i mislim
da je stvarno sumiralo
iskustva o tome kako život može da te iznuri u gradu kao što je London.
Čovek je ušao u autobus imao je odličan sistem,
stvarno odličan veliki zvučnik i puštao je pesmu iz "Navijačice".
Sjajna pesma. Treštala je
dok je istovremeno vikao na nas i hteo je da nas pobije.
Potpuno čudno dve stvari istovremeno.
Izaberi traku druže, znaš?
Ali čak nije bilo ni zabavno.
Ono što je bilo zabavno i čemu sam se smejala
je da je odmah postalo jasno
da taj čovek nije platio premijum za Spotifaj i da...
Ne znam da li je iko ikada osećao pretnju po život
uz pesmu iz jebene Helo freš reklame ali,
bilo je to ludo iskustvo, znate?
To je ono što volim u vezi sa Londonom, to je mesto za mene.
London je san za introverte, ja sam introvertna, pa ga volim.
Volim što sam introvertna i ponosna sam na to.
Mrzim ekstrovertne, mislim da su istovremeno strašni i dosadni.
Mislim da, kada ste mlađi na određenom nivou
ekstrovernost je uperena protiv vas
kao introverta u dvadesetima.
Zabavljala sam se više u dvadesetim.
Jesam, bilo je fino, sjajno.
Bilo je dobro, zabavljati se u Londonu u dvadesetima.
Rekla bih ipak, jedino loše u tome
što se zabavljaš u Londonu znači da više izlaziš sa Britancima...
Nije nepoštovanje.
Ali za mene,
lično, rekla bih,
iskustvo izlaženja sa Britancima, ponekad je ličilo
neku formu međunarodnog diplomatskog plana
u kome sam poslata sa ostrva
da dođem ovamo
i naučim muškarce koji su išli u internate, kako da plaču.
Besplatno!
Nešto kao obrnuti kolonijalizam ali zabavan, ako znate šta pričam?
Nekako razmetljivo.
Bilo je to šokantno iskustvo, kulturološki šok za mene
jer nikad pre u životu nisam upoznala pravog buržuja.
Ja sam sa Novog Zelanda.
Šta je sa njima, jebote?
Ozbiljno, iskreno.
Neki od njih imaju porodični grb. Izvinite?
O čemu to pričaš? Moja porodica nema grb,
da li je to oznaka porodičnog bogatstva ili porekla.
Da moja porodica ima grb zamišljam da bi u jednom uglu
bila kutija nebrendiranih pahuljica.
List marihuane.
Koja god bila Latinska reč za nedijagnostifikovano,
ponosno sam tamo.
Vidim da je nekolicina iz klana večeras prisutna, to je dobro.
Stvar je u tome, buržuji,
oni su ispod radara,
ponekad ih je jako teško uočiti.
Uglavnom se kriju na otvorenom.
Najbolje vreme da ih vidite jeste Božić, uvek, svaki put.
Tada možeš da proviriš u njihove dnevne sobe,
njihove porodične fotografije.
Buržuji su opsednuti Božićem
jer moraju da posete svoje roditelje.
Ne bi trebalo da se družite sa njima.
A u fazonu su: "Volim mamu i tatu."
Ludo, zar ne?
Znam da ne treba procenjivati nekog po tome odakle dolazi
ali puno puta, gledajući u te porodične Božićne fotografije
puno mojih prijatelja, i volim vas narode,
rekla bih da puno puta vaše devojke "Liče na vaše sestre"...
"Liči baš na tvoju sestru."
To je Šanaja Tvejn, ne znam da li ste prepoznali.
U redu je, to je originalna pesma uradila je obradu po mojoj.
To je bespotrebno grubo prema buržujima.
Mislim da Britanci uopšte
su opsednuti Božićem toliko da je sramotno.
Znate šta mislim? Ako upoznam muškarca, tridesetih godina
koji kaže: "Volim vilenjake".
"Vilenjaci su mi omiljeni, gledam ih sa svojom mamom."
Ako upoznam takvog muškarca, kupiću pištolj.
Neću ga upotrebiti, samo želim da ga imam.
Jesam izlazila u dvadesetim,
rekla bih, generalno,
zabavljanje u dvadesetim je mnogo lakše
nego zabavljanje u tridesetim, znate?
Jer rekla bih, za mene u mojim dvadesetim
zabavljanje je bilo mnogo lakše jer nisam imala nikakve principe...
ili vrednosti o kojima bih pričala.
A to je pravo blago kada se zabavljaš u gradu kao što je London.
Bilo koji nivo samopouzdanja, ne pali nikoga, ne preporučujem ga.
Bila sam više u fazonu da sam voljna da se promenim
da budem šta god ta osoba želi da ja budem.
Promenila bih se, uradila šta god da su tražili da uradim.
Prosto bih direktno pitala,
"Šta želiš od mene?" I to bih uradila.
Oblikuj me kako god želiš.
Visoka sam, mogu da budem mršava,
mogu da budem malešna kao Palčica,
kao beba En Ged u kalendaru, kao lala,
jedva sposobna da držim svoj vrat, ne može da otvori oči, mala žena.
Ili mogu da uradim nešto drugo, mogu ja da budem smela.
Mogu da budem vragolasta za tebe.
Mogu da kažem nešto tipa: "Pa, šta misliš o tome?"
"Šta misliš o onome?"
Uradiću sve!
Bilo šta, samo mi reci šta želiš i ja ću to da uradim,
a očigledno ništa od toga ne treba da se kaže na prvom sastanku.
Posebno u kuglani preko traka,
i ja to poštujem,
poštujem osoblje kuglane koje to propagira, pa...
Bilo je mnogo lakše zabavljati se u dvadesetim.
Sve postaje malo teže.
Mislim da je zato, kako starimo,
menja se način na koji gledamo ljubav ili razmišljamo o njoj,
načini na koje iskazujemo ljubav
vrlo diskretno se menja kad napuniš 30.
Počinje da bude nešto kao: "Hoću da ti napravim čatni,
tako želiš da to prikažeš.
Stvari koje tražiš se takođe menjaju.
Sada tražim nekog, ko može da mi pruži osećaj, koji dobijam
kada pogledam svoj kofer na pokretnoj traci na aerodromu
i srećna sam: "To je moj kofer!"
Dok svi ostali kažu: "Izgleda kao bilo koji kofer."
"Da, ali to je moj kofer!"
"U njega sam stavila stvari."
Tako želim da se osećam, znate?
Postaje sve teže naći te ljude
na način na koji se ljudi sad upoznaju.
Bila sam na aplikacijama veoma kratko
u ranim tridesetim i nije ni malo bilo zabavno.
Da budem iskrena, uglavnom sam objašnjavala 21-godišnjaku
šta je avon Konkord, što je
da budemo iskreni, bilo baš zabavno i trebalo bi i vi da probate.
Reći ćete nešto tipa: "Pre dosta, dosta vremena,
"godine 2000.
"postojao je avion koji je leteo veoma brzo."
"Bio je previše bučan."
A oni će: "Bože, pričaj još!"
I onda postaje teže, sve.
Vidite, znam da mogu da se čujem dok to glasno izgovaram
ali da: "Baš sam matora." Znam da nisam stara još, imam 32,
nisam prestara, zar ne? Ali znam da starim.
Starim na mnogo različitih suptilnih načina.
Počela sam da govorim: "Srećan put" i to često.
Znate šta hoću da kažem?
Ne znam šta se desilo, samo sam počela.
"Srećan put."
"Lep let, srećan put, da."
Ako ste videli tinejdžera
kako nekom želi srećan put,
to je policajac na tajnom zadatku...
i ići ćete u zatvor, zbog nečega.
Ali mislim da je sve teže.
Biti ostavljen u tridesetima je mnogo teže
nego u dvadesetima jer, kao što sam ranije rekla,
kad si u dvadesetim još izgrađuješ svoju ličnost,
ne moraš to odbijanje da shvatiš lično, zar ne?
Bićete u fazonu: "U redu je."
Za par godina biću druga ličnost,
sve je u redu.
"Ti budi dobro, imaj dobar život. Naravno da ćemo biti prijatelji."
Ali kad te ostave u triedesetim,
ostavljen si zbog onog što zaista jesi.
I žao mi je
ako je ovo prvi put da to neki od vas čuju baš na ovom mestu,
ali to je naučna činjenica, jeste li to znali?
Naše ličnosti se jebeno zaključavaju u tridesetim, znate?
Ovo sam ja zauvek, opustošena sam, gotova!
Gotova sam! Osećam se kao kad igrate Mario Kart
i pokušavaš da shvatiš sa kojim likom da igraš,
pa dok tražuckaš svoj put nekako jebeno vreme istekne
i završiš na poslednjem mestu što se upravo desilo
a ti ćeš reći: "Ja sam jebeni Valuđi do kraja svog života, je l' to to?
Sjajno.
Savršeno.
Mislim da je trebalo da promenim lik u toj šali
jer sam primetila da nema puno reakcije
jer osećam, kao društvo, temperatura se menja kod Valuiđija.
Reći ću to, da!
On je pomalo neshvaćen, u senci je svog brata, u redu?
Mislim da je baš zgodan, ne znam.
Visok i ima brkove, ludo.
Valuiđi izgleda kao bilo koji muškarac u istočnom Londonu.
Jel tako?
Videćete ih na biciklu i reći: "Valuiđi na biciklu, ludo."
Vrlo je teško prihvatiti činjenicu da si u stvari ti
baš ti do kraja života kada napuniš 30.
Ne želim da zvučim samoosuđivački: "Ovo sam ja zauvek."
Želela bih da to samoosuđivanje
ne postane moja velika uloga, moja prodajna vrednost ili brend,
kao osobe, ali jeste.
Iskreno mislim da samoosuđivanje
je nešto od čega bih eventualno sazrela, što bih prerasla,
ali sam shvatila da to nije lako.
Ono što se stvarno dešava sa samoosuđivanjem
je da što ste stariji,
samoosuđivanje postaje sve tačnije.
Jer vi sebe bolje poznajete, prijatelji vas bolje poznaju,
pa za desetak godina mogu da prođem sa:
"Nikad neću naći dečka, ja sam usedelica."
Volimo sebe da nazivamo usedelicama čak i kad smo tinejdžerke.
"Ja sam usedelica, nikada neću da pronađem nekoga."
A tvoji prijatelji su u fazonu: "O čemu ti pričaš, devojko?"
"Luda si, ne možeš sebe tako da spuštaš,
"naravno da ćeš jednom naći ljubav, umukni,
"prekini da pričaš o sebi."
A sada, sa 32 godine,
ako kažem nešto tipa: "Ne znam da li ću se ikada udati"
moji prijatelji su u fazonu da brak i nije za svakoga.
A ja onda...
"Razumem, ne, razumem.
Igra je počela, igra traje.
Znam da sam maločas rekla kako starim na puno suptilnih načina,
a na drugi način na koji znam da starim
je da sam ovu šalu izvela nekoliko puta do sada
do tačke gde shvatam da treba da nosim štitnike za kolena...
Pa da, hvala! Ne, ne.
Nisam sigurna čemu aplaudirate:
konceptu bezbednosti, valjda?
To je ludo.
To je i problem kad imate bliske prijatelje.
Ne, to je zvučalo gore nego što sam nameravala.
Ono što se desi kada imate bliske prijatelje
i prolazite kroz raskid veoma je teško jer
budite iskreni sada sa sobom,
kada blizak prijatelj prolazi kroz raskid,
očigledno je da ste tužni zbog njega,
ali je takođe jebeno neodoljivo, zar ne?
Znate na šta mislim? Teško je ne gledati.
Budite iskreni.
Kao da je vatromet slučajno upao na stranu protivnika
i počeo da praši po gomili,
a svi su malo uplašeni ali gledaju da vide šta će biti.
E tako izgleda kad bliski prijatelji prolaze kroz raskid,
i teško je, vrlo teško
je je problem što vaši bliski prijatelji znaju ko ste vi.
Znaju u sebi ko ste vi.
Poznaju vas godinama.
Na isti način, vaši bliski prijatelji
znaju tačno koliko ste kompromitovali svoju ličnost
da biste bili sa tom osobom.
Ova veza je sada završena,
i stid sa kojim morate da se vratite tim prijateljstvima
je jebeno ponižavajući, zar ne? Jedini ekvivalent kojeg mogu da se setim
je da ste se usrali na poslu u sred Božićne zabave...
u petak uveče, razumete me?
Takvo osećanje da morate da se vratite na posao
u ponedeljak, čini da se osećate...
"To je bilo ludo!"
"Ko je ona?"
Ne, izgleda da joj baš nije dobro i zaslužila je našu ljubav.
Tako sam se osećala.
Bila sam posramljena što se tako vraćam prijateljima u teško vreme.
Bilo je ludo, pa sam, počela u tom raskidu
da se okrećem nekim vrlo nasumičnim ljudima.
Bilo kome ko mi je blizak.
Moja osamdesetogodišnja baka je tada živela sa mnom,
baš čudnan drski lik najbolje prijateljice za period
kad neko prolazi kroz moderni raskid.
Uradila je najbolje što je znala, i bila je fantastična.
Vrlo je teško objasniti ženi
koja je rođena u vreme II Sv. rata šta je teorija povezanosti.
"Mislim da je neurotična povezanost zbog smanjenja porcija, valjda?"
To nije bilo od pomoći.
Okrenula sam se slučajnim strancima, ponekad potpunim strancima,
čoveku koji je počeo da čisti moj stan.
Platila sam mu da to radi, to je važan detalj.
Platila sam mu za to, zvao se Lindzi
i bio je jebeno sjajan, neverovatan tip.
Grozan u čišćenju, ne bih ga preporučila nikome za to.
Ali je imao neki džez vajb kada bi došao da čisti:
odlazio bi tamo gde ga je duh poveo i nekako...
ignorisao je velike uređaje.
Zapalio bi mirišljave štapiće i ostavio ih u mom domu,
a najčudnije, po mom mišljenju,
menjao je profilnu sliku na WhatsApp-u svake nedelje.
Nešto nije u redu sa tim.
Ali bio je jebeno neverovatan, zar ne?
Lindzi je bio kao...
Rekla sam mu bukvalno svaku pa i najmanju stvar o raskidu,
prvi put kad sam ga srela a prvo što me je pitao bilo je:
"Tip ili riba?"
Rekoh mu: "Lindzi, druže, ti si na pravoj strani istorije."
Do đavola.
A onda taj stid koji je prošao kroz moje telo
a moraš da se postaviš kao odrasla žena potpuno ozbiljno i emocionalno,
i treba da kažeš u sopstvenom stanu,
"Tip."
"Bio je tip."
Nisam posramljena što mi je muškarac slomio srce,
više se ne stidim što sam strejt.
Pomirila sam se sa tim. Tako je kako je.
Ako ništa, osećam se kao da se pomalo prisećam.
Što se zabavljanja tiče, sve je to nekako retro.
Nekako smo to prevazišli kao društvo,
a opet, tu sam ja, koja se držim toga u životu.
Osećam se, kao da se i dalje zabavljam,
osećam da prolazim kroz puno istih emocija
pa zamišljam da se ovako osećaju ljudi koji skupljaju ploče
u smisllu da su obe grupe stvarne,
stvarno navijaju za ono, što je,
da budemo iskreni, medij koji izumire, zar ne?
Oboje smo govorili stvari kao:
"Činjenica da je uglavnom nedostupan i sveukupno lošijeg kvaliteta
je ono što ovaj format čini šarmantnim."
Bila sam u svom stanu i rekoh: "tip",
a Lindzi je pitao: "Koliko je trajala veza?"
Osam meseci, odgovorila sam.
Lindzi je bio u fazonu:
"Zašto ti plačeš, devojko?"
"Zbog čega jebeno plačeš?"
Lindzi me posrao u mojoj rođenoj kući.
Taj čovek mi je rekao šta je jebeno šta.
Upoznala sam ga tog dana, a proveo me kroz bivše veze
svoje ljubavi i gubitke, rekao mi je nešto što nikad neću zaboraviti.
Pre nego što je otišao, okrenuo se na dovratku i rekao mi je:
"Ono što moraš da shvatiš, poslati smo na zemlju da patimo."
"Sve što možeš jeste da se smeješ kad god i gde god možeš."
Ne znam da li me je dotakao neki anđeo
ili je Lindzi jednom ubio čoveka zabave radi, jel?
Izabraću da verujem prethodno, mnogo je šarmantnije.
Ostajala sam bez opcija. Nisam mogla da se obratim prijateljima,
bila sam previše posramljena.
Baka se vratila na Novi Zeland, Lindzi je dolazio jednom nedeljno.
I uradila sam ono što bi bilo ko mog stava i porekla uradio,
obratila sam se internetu, u inkognito modu naravno, za odgovore.
A moj problem je taj, što slomljeno srce ne vidim kao...
Vidim slomljeno srce kao problem koji treba rešiti,
pre nego iskustvo koje treba prevazići.
Kažem vam, kada pretražujete pojam kao što je:
"Može li da se raskine zato što je neko previš kul?"
Ono što dobijete je otvoreni kutak interneta,
a to je ceo svet podučavanja vezama na mreži.
Ne znam da li je nekom poznato,
ako nije, objasniću detaljno.
To je rastuća američka industrija nešto slično lajf koučingu.
To uglavnom vodi neki čudan čovek koji se zove Deklan ili Gevin.
I nose odela i izgledaju tako,
i njihovi linkovi su tako napeti, prilično užurbani, sve je kao:
"Kako da vratiš bivšeg.com!"
"Vaša bivša je kučka ali možda ljubav vašeg života.org."
".edu".
Ti ljudi su zlobni jer je cela industrija nekako zlobna,
jer vrebaju ljude dok su im srca slomljena.
Najveći pad u njihovom životu. Pokušavaju da od vas izvuku novac.
Uvlače vas u besplatne onlajn članke
i liste provera i sve to, osnivaju
nedeljne podkaste koje treba da slušaš svake nedelje.
Onda možda neka sveščica ili dve,
zašto ne naplatiti svesku 20 dolara?
Ono što stvarno pokušavaju je da
pokušavaju neprestano da te uvuku u
vođene sesije jedan na jedan preko Zoom-a sa njima, jelda?
One koštaju jebenih 500 ili 600 dolara po komadu, a to je strašno.
Takođe, saveti tih ljudi su potpuno sranje, zar ne?
Ne prihvatajte nikakav savet.
Jedan od njihovih saveta iz jednog od članaka je bio:
"Oblačite se kao da ćete svako trena naleteti na bivšeg."
"Oblačite se svakog dana."
Pustiću vas da malo o tome promislite, u redu?
Ovako se ja oblačim svakog dana. Ovako.
Ne želim da naletim na bivšeg ljubavnika ovako obučena.
Možete li da verujete, 32 godine napora je otišlo na ovaj izgled?
Što mogu tačno da opišem kao:
"Nekako uspevam, svakog dana,
da se obučem, istovremeno kao
dete nestalo 1980-tih,
i kao majka koja traži to nestalo dete."
Čujem par pljesaka.
To me pomalo povređuje,
jer je na neki način prepoznavanje.
Znala sam da ne treba da prihvatam savete tih ljudi, grozni su.
Otišla sam do žene koja je trener za veze,
misleći da će sa mnom raditi bolje.
Ona je neka izvedenica od Džilijan.
Nije mi se dopao njen vajb jer su joj saveti bili takođe loši.
Jedna od njih je govorila: "Pij više vode."
"Kad prolaziš kroz raskid pij što više vode."
Jebi se, Džilijan, srce mi je slomljeno,
o čemu pričaš devojko, jebote?
Zaveži.
Jedna je bila: "Priključi se klubu."
Priključi se nekom klubu, druži se, idi u klub."
Nemam osam godina, jebote, Džilijan.
O čemu ti to? Kakav prokleti klub?
Najgore je ono: "Ne nosi AirPods u javnosti,
"jer sebi uskraćuješ mogućnost razgovora
sa strancima."
Preko mene mrtve, Džilijan.
Moraš da mi iščupaš AirPods iz mojih mrtvih, hladnih...
Biću jebeno pokopana sa AirPods.
Za slučaj da me živu sahrane da mogu da ih slušam u kovčegu.
Džilijan je takođe bila opsednuta detinjstvom.
To je u terapiji velika opsesija, trenutno.
Unutrašnje dete i takve stvari.
Ne verujem u to, baš me zabole.
Ne interesuje me detinjstvo, u redu?
Moje unutrašnje dete, sama je. U redu?
Jer, po mom mišljenju to je takva stvar koja odmaže
da pokušaš da ostaneš u njoj ili da je otvoriš,
jer je detinjstvo istorijski događaj. Već se desilo.
Ne mogu da promenim ništa u vezi sa detinjstvom.
To je jebeni Stonhendž, to je olimpijada u Sidneju 2000. gotovo je.
I što je najvažnije, ne sećam se mnogo toga iz detinjstva,
što je prvi znak da se ništa loše nije ni dogodilo, zar ne?
Mislim, da se nešto traumatično desilo sigurno bih to zapamtila.
Pokušala sam da kopam po prošlosti za neke trenutke traume
da bih objasnila greške koje pravim sa svojom odraslom ličnošću.
Moj tata se jednom zamalo udavio, to je bilo dobro,
to je valjda dobra trauma.
U stvari i nije,
mislim da nisam bila čak ni tužna, da iskreno kažem.
Ja volim svog tatu, očigledno. Objasniću vam.
Ali ću reći, ono što se dešava kad se neko zamalo udavi
jeste da je skoro udavljen
ali takođe kontekstualno znači da je verovatno bilo leto.
Shvatate šta pričam?
"Zdravo, zamalo udavljeni tata, neću da lažem, vajb je sasvim nenarušen."
Bila je to dobra godina, 2004.
Znači, nemam traumu.
Trauma nije za mene. Traumu jedva da poznajem.
Reći ću ovo ipak,
svo to vraćanje u detinjstvo, jedino što mi se čini interesantnim
i mislim da ga puno ljudi mog godišta doživljava,
jeste da shvatam da dolazim u godine u kojima su bili moji roditelji
kada su mene dobili.
Nismo poznavali naše roditelje dok nisu bili naših godina,
a konačno ih upoznajemo
lice u lice, kao odrasli ljudi
a sada mi te stvari iz detinjstva imaju mnogo više smisla, zar ne?
Činjenica da je moj tata dolazio svake večeri sa posla,
nije pričao ni sa kim od nas, odlazio pravo zadnjim stepeništem,
pušio cigarete i pio kafu do vremena za spavanje.
Sada, u ranim tridesetim, rekla bih: "Čoveče, radi po svome."
Jebeno piješ Neskafu crnu kao mrak sa četrnaest šećera
samo da bi nešto osetio, tata.
Jer naše tate nisu imale ASMR.
Razmislite o tome na trenutak.
Naše tate 90-tih nisu imale ASMR,
nisu imali male hidraulične prese
koje otvaraju jebene Pringls limenke.
Kako su se smirivali?
Imali su samo neoporezovane cigarete i prazninu, zar ne? Bilo je teško.
Kao i moja mama, jebo te.
Moja mama je imala troje dece pre nego što je napunila 28.
To je razvratno. Dete nevesta.
Šta se dešava? Troje dece! 28!
Meni je to ludo, da sam srela svoju majku, u ovim godinama,
bila bih joj jebeni prijatelj koji je ubeđuje da me ne rodi.
Znate li šta hoću da kažem? Mislim da svako u ovoj prostoriji
ko sebe naziva feministkinjom bi uradio tako nešto.
Ako biste želeli da se vratite kroz vreme
i ubedite svoju majku
da vas ne rodi.
Da bi mogla da se zajebava još nekoliko godina.
Svi bi odlepili: "Da li bi se vratila kroz vreme da ubiješ bebu Hitlera?"
Kučko, vratila bih se kroz vreme
i ubila sebe
da moja mama može da ode na Bali.
I to je feminizam. Rekla bih.
Mislim da jeste.
Znači, Džilijan mi nije odgovarala.
Znala sam da ne mogu više da radim sa Džilijen pa sam nastavila.
I pronašla sam sveti gral, a njeno ime je Margaret.
Margaret je američka gospođa, duboko zašla u osamdesete,
starija žena, tako je i govorila, zvučala je nekako zarđalo.
Snimala je te podkaste koje sam slušala svaku noć pred spavanje.
Margaret je jebeno bila neverovatna.
Imala je naviku da nekad govori
kao slogani sa nalepnica kad se radi o raskidima i sličnom
da je svakome teško tokom raskida i stvari slične tome,
"Jedini način je napred."
Svi smo to čuli. Mrzim kad to kažu, jebo te.
Takođe, ne razumem to.
Kako u 2024. još nismo našli način da to zaobiđemo nekako?
Imamo vibracione analne kuglice.
Uz blutut tehnologiju, je l'?
A još nismo nadmudrili razaranje nakon raskida?
Šta ti naučnici rade? Nikad se nisu zaljubili?
Ono što u ovim godinama treba naročito da radite
je da shvatite koja je vaša vrednost,
i da li se to slaže, ili ne, sa ličnošću koja želite da budete.
Ako se ne slaže, produži dalje. Ako se slaže, slobodno.
Najveće od svega su deca.
Morate da shvatite da li želite decu,
a ako se ne slažete biće onda to velika prepreka.
Malo se stidim da kažem, iskreno,
prvi put u životu kad sam se zapitala
ne da li da imam decu već da li ih želim.
Ispostavilo se da ne želim.
A ispostavilo se i da je to pogrešan odgovor.
U redu? Ne bih preporučila.
Ako tako osećate, nemojte govoriti nikome.
Društveno prihvatljiv odgovor bio bi: "Možda jednog dana."
"Devojke nikad ne govore."
Ljudi vole tako nešto, ne dopada im je prosto "ne".
Čak i kada mislim da će ljudi prihvatiti.
Mislim da ljudi vide moj stav
da ne želim decu kao nešto radikalno ili politički,
nešto kao izjavu.
Nema pozadine iza toga. Nema ničeg radikalnog u tome.
Samo sam jebeno lenja i neću da se savijam, u redu?
To je dovoljna motivacija da nemaš decu,
Bog me nije stvorio da ustajem pre 9 sati, u redu? To je u redu.
Mislim da ljudska motivacija da imaju decu
je još više sjebana od toga.
Mislim da ljudi imaju decu jer ne žele da umru sami.
Ne razumem takvu logiku,
u smislu da tog dana kad umireš
već će da bude loš dan.
Znate šta hoću da kažem?
Pa ćeš uložiti decenije svog života
da obezbediš dobre brojeve tog jebenog dana.
Zajebi to, pusti neki DVD i biću srećna kao Šojić.
Pusti me da umrem sama, sa kutijom diskova.
Ali ja to znam o sebi,
fenomenalno je shvatiti tako nešto ali to ne prestaje.
Valjda još imaju pretpostavku
da ako se rodiš u telu koje je sposobno da ima decu,
to je ono što ćeš želeti da uradiš jednog dana.
Skoro sam bila na dečijem rođendanu
igrala sam se sa decom, ja volim decu,
slažem se dobro sa njima.
A jedan stariji gospodin je to primetio i rekao:
"Zar to ne budi majku u tebi?"
Jebo te, ima nečeg zlokobnog u vezi sa tim.
Jer nije možda majka, već je sigurno majka.
Govori o ideji
da u svakoj maloj devojčici čuči negde mala majka
samo čeka da istrči iz kutije i nekako pojede domaćinsko telo
da bi postala majka.
Nisam ja Kinder jaje, druže.
Nema ničeg unutra.
To je kao one biološke činjenice
koje čuješ kao devojčica koje su jebeno jezive, nešto kao,
uvek to slušaš, ne znam ni zašto znam takve stvari:
"Rođena si sa jajašcima koja će ti biti potrebna u životu
"ona su rođena u tvom telu kao male bebe i tvoje bebe
"će imati sva jajašca koja im trebaju. Kao da su mrestilište lososa,
"jajašca koja će ti ikada trebati."
"Gospodine, zamoliću vas da jebeno odstupite
"i prestanete da mi pričate da sam puna jajašaca, u redu?"
"Lezi na zemlju."
Stalno smo u sukobu, ljudi koji žele decu,
i ljudi koji ih ne žele.
Moja motivacija u vezi sa decom
oscilira između dva gledišta,
u zavisnosti od mog nivoa samopouzdanja u datom trenutku.
Ako se osećam dobro, razlog je taj da
"Moji baka i deda, moji roditelji,
"oni su usavršili recept i to je dovoljno."
Ili je to, ili ako se osećam loše:
"Šta god da je, mora da prestane."
"Ti moraš da budeš ta koja će to uraditi, devojko."
Ali je šašavo, kao...
Bila je to sjajna stvar koju sam spoznala o sebi,
jer to će imati uticaj na sve veze
koje ću ubuduće imati.
Moram za to da zahvalim Margaret.
Jebena Američka starica
koja je snimala te podkaste koje sam slušala svake noći.
Mimo toga, mislim da me je Margaret naučila, škakljivo je reći
ali me naučila da ne mogu stvarno da odustanem.
Bila sam baš loše, na lošem mestu kada sam je slušala
i naučila me je da moraš da nastaviš da se boriš.
Jer ponekada, mislim da je to neophodna stvari,
neophodno je da prođeš kroz usrane male stvari,
svih 16 hiljada reči, ali sve te vode, nadam se,
toj osobi, osobi koja će da kaže,
na bilo koji način: "Biću sa tobom do kraja."
A to nikad nije prvi kofer na traci za preuzimanje prtljaga.
Trebaće nekoliko krugova, osim ako si u biznis klasi, da budem iskreni.
Nikada joj za to nisam zahvalila.
Verujem da, i drago mi je što jesam, već godinu dana kasnije,
od te beleške, ja sam verena, što je veoma uzbudljivo.
Naravno da nisam verena.
Ja...
Šta?
Izvinite?
Jel iko od vas slušao...
jednu jedinu stvar...
koju sam rekla?
Naravno da nisam verena!
Zašto bih bila? I zašto bih vam rekla?
Ne poznajem nikog od vas. Ne, stvarno.
To je bio prljav trik ali ste se upecali, rekla bih.
Reći ću šta se stvarno desilo.
Nisam verena. Reći ću šta se desilo.
Bila sam jako, jako tužna.
Bila sam vrlo tužna, nisam znala zašto.
Nisam imala odgovore na to
jer nije ni bila posebno važna veza,
ali to se dešava kod raskida.
Ne znaš gde će te koji odvesti, kao kad jedeš pokvarenu školjku.
Jedna od njih vas obori pravo na guzu, zar ne?
Takav je slučaj i sa ovim. Bila sam tako očajna,
i odlučila sam da ću to da uradim.
Htela sam da zakažem sa Margaret
jedan na jedan sesiju na Zumu.
600 američkih dolara.
U pravu ste što uzdišete.
Bez uvrede, mogu to da priuštim.
Ja sam opasan miks finansijske stabilnosti
i mentalne nestabilnosti.
Dakle, zrela sam za prevare, zar ne?
Ja sam kao Šeli Vinters u svakom filmu u kom je igrala.
To je profesionalna šala.
Otišla sam na taj veb sajt
na ono što sam mislila da je obrazac za zakazivanje
da bih ostavila podatke tamo međutim nije ga bilo.
Bio je link ka YouTube-u sa malecnim naslovom,
gde je pisalo: "Veoma teška objava."
Da, Margaret je preminula.
Sjajna reakcija od ljudi koji su saznali da postoji pre pet minuta.
Bez uvrede.
Ali pošteno.
Ne, istina je. Znam da je ludo, jeste.
Ali ispalo je, ne samo da je umrla
ispostavilo se da je mrtva
sve vreme
dok sam slušala njene podkaste
i čitala njenu beležnicu.
Ne znam da li je neko ikada osetio nešto čudno ranije,
ali nije bilo dobro.
Nije se činilo dobro.
Izvinite, da li je to nekome ludo?
Četiri meseca sam slušala savete
od žene koja više ne postoji.
Šta je to jebote? Zastrašujuće je.
Mislim da je jebeno strašno,
ideja da je neka verzija nas tamo negde zauvek,
postoji verzija Margaret tamo negde u etru
jebeno živi zauvek i nikad se neće obrisati.
To me je skamenilo.
Šta će biti sa mnom?
Šta je, u tom slučaju, moje nasleđe sledećoj generaciji?
To je ova beleška? Ova beleška? Ova jebena beleška!
Krastavičava, je l' to to?
Ne može biti.
A to je čudna stvar kad radiš ovakav šou, zar ne?
Jer kao i Margaret,
u smislu da Margaret više ne postoji
ali osoba koja je napisala ovu belešku takođe ne postoji, je l'?
Jedva prepoznajem ženu koja je napisala ove reči.
A opet, znam kad sledećeg puta moje srce bude slomljeno
ponovo ću je sresti, jebote.
Jer tako stvari funkcionišu. Ljudi se u stvari ne menjaju, zar ne?
Ovo je zauvek zaključano.
Praviću iste greške, opet i opet.
U beskrajnom krugu.
Jedina stvar koju sad mogu,
je da pokupim mrvice mudrosti koje imam u ovom trenutku, jel da?
Da ih prenesem sledećoj verziji sebe,
i nadam se, jebeno se molim da će uraditi bolji posao.
To je to, stvarno.
Ali to je sasvim pošteno,
upozorila sam vas na početku,
jako sam loša u završecima.
Prevod: Milan Radivojević Za Transperfect Media