Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ROSE MATAFEO: KAR NAPREJ IN NAPREJ
Kako ste? Ne. Nehajte.
Res, dovolj je.
Sedite.
Sedite. Ne, nihče ni stal.
Konci mi ne gredo, prav?
Ne pozabite tega.
Lahko pojasnim.
Bolj smiselno bo postalo, ko vam razložim,
na čem temelji ta nastop.
Celoten nastop, brez skrbi,
je zelo preprost nastop, ki temelji na zelo preprostih, skromnih zapiskih.
Zapiskih iz aplikacije na mojem iPhonu.
Saj poznate koncept, kajne?
Če ne poznate te aplikacije,
je to tisti kraj, kamor gredo
ljudje moje starosti in ozadja
ter stopnje duševnega zdravja,
da izrazijo svoje najgloblje, najtemnejše, intimne misli. Prav?
V aplikacijo, ki je menda najvarnejša na svetu.
Ni? Saj ne, da sem to naložila
na vsakega prekletega Maca, ki ste se ga kdaj dotaknit
v zadnjih petih letih.
Rada imam aplikacijo za zapiske. Res jo obožujem.
Obožujem jo, ker je tako raznolika.
Vse lahko počnem. Bizarno je, da pokaže
vse razsežnosti človeške izkušnje.
Veliko berem v formatu te aplikacije.
Bizarno se mi zdi, da lahko svoj nakupovalni seznam
berem v stilu in fontu, v katerih pogosto berem,
kako se zvezde opravičujejo za rasistične opazke.
To je aplikacija za oboje.
Prav tako mi je všeč, ker sem se začela zanašati nanjo
samo zato, ker ...
Kar povedala bom, sporno je,
ker sovražim pisanje v zvezke.
Sovražim gledati ljudi, ki pišejo v zvezke.
Sovražim gledati ljudi, ki pišejo v zvezke v javnosti.
Res je bedno.
Povedala sem.
Najhujše stvari pridejo iz mene,
ko vidim koga pisati v zvezek v javnosti.
Glasek v meni pravi: "Kako si pametna, kajne?
"Kako posebno je, da svoji misli zapisuješ v zvezek."
"Obiskala te je muza
v lokalu s hrano v Westfieldu,
"torej moraš nujno pisati."
Nekoč sem videla žensko,
ki je pisala dnevnik na javni plaži.
Jebi se. Kako si drzneš?
Šla sem do nje in rekla: "Žal mi je,
"nisem vedela, da imamo v svoji sredi pisateljico!"
"G. Ernest Hemingway nas je počastil s prisotnostjo."
"Oprostite, nekateri se moramo vrniti
"k delanju sebkov,
"ki jih bomo poslali moškim, ki jim ni mar za nas. Lep dan."
"Delo imate, kaj?"
Sovražim pisanje v zvezke, vse pri tem sovražim.
Pisanje v zvezke
je nekoč nekaj pomenilo.
Pomenilo je, da si detektiv
ali še kaj drugega. Ne vem.
Morilec Zodiak. Ne vem ...
Karkoli od tega, kajne?
Bizarno se mi zdi, da lahko kdorkoli kupi dnevnik Moleskine.
Za to bi moral imeti licenco.
Povezava bi morala biti
med kakovostjo tvojih idej in težo papirja.
Do smrti bom to trdila.
Priznala bom, da zvezek uporabljam za eno stvar.
V zvezek zapisujem menstruacijo.
Tega nimam v spletu!
Predlagam, da me posnemate, če imate menstruacijo,
ker vsaj meni niso všeč aplikacije
in dejstvo, da debeli mački v Silicijevi dolini točno vedo,
kdaj se želim ubiti.
Hranite to informacijo blizu srcu.
Dragocena je.
Tistim, ki nimajo menstruacije, je zelo težko pojasniti,
kako te lahko obsede ideja, da slediš dogajanju.
Ne zapisujem si samo dni, ko imam menstruacijo,
tudi hrano, ki bi jo jedla, vse, o čemer razmišljam.
Težko je to razložiti človeku brez menstruacije.
Reči bi morala: "Brat moj,
"če bi se v tvojih jajcih vsak mesec
"zgodilo nekaj,
"zaradi česar bi želel v Berlin,
"kjer bi na novo zaživel,
"bi tudi ti poslušal podcast ali dva."
"Zato pojdi stran. Stran."
Bizarno se mi zdi, da me tega niso naučili v mladosti.
Menstrualnemu ciklu sem začela slediti šele v poznih 20.
Ne vem, če je v tej državi enako,
ampak na Novi Zelandiji
odgovornost človeka naučiti kaj o mesečnem ciklu
iz nekega razloga pade na ramena
učitelja športa.
Ne vem, ali je še kje tako.
To pomeni, da me je odrasel moški
po imenu Nick Wilson,
z blond lasmi, čepico, obrnjeno nazaj, in sončnimi očali ...
Tisto, ko je videti, da ima čepica oči.
V rokah je imel skodelico, rekvizit.
"Toliko krvi bo šlo iz vas vsak mesec."
Pri 11 sem razmišljala: "V to skodelico? Kaj?"
Noro.
Učitelj športa, najbolj čustveno zavrt učitelj v kolektivu.
Niti zaresne službe nima.
Ampak nazaj k zapiskom.
Pogovorimo se o tem.
Zapisovati sem začela
v malce čudnem času, to priznam.
Takrat običajno začneš delati zapiske v telefon.
Prvič sem živela sama,
kot odrasel človek.
Za mano je bilo nekaj razhodov. Zakaj pa ne?
Izgubila sem svoj pokrov.
Ni bilo ravno najboljše leto.
Začela sem torej pisati, in to je bil moj dnevnik.
Vse sem zapisovala. Vsa nora čustva,
med vsem drugim, kar pač pišeš v aplikacijo,
recimo recepte s spleta
ali pa ideje za šale.
Vse je bilo v istih zapiskih.
Na neki točki lani sem si rekla,
da je zapisano presneto dobro.
"Presneto dobro je, stari."
"Lahko bi naredila
"predstavo o teh zapiskih."
"Morda bi jih lahko natisnila."
No, tega ne priporočam
nikomur, ki je danes tukaj,
ker boste izvedeli, da aplikacija na telefonu pomeni,
da zapiskom ni konca
in izkaže se, da so konci pomembni.
Konci dajejo stvarem smisel.
Dajo nam trenutek, da premislimo o pravkar doživeti izkušnji.
Brez koncev se ne moremo ničesar naučiti,
v neskončnem krogu pač ponavljamo iste napake.
Ampak tega nisem vedela.
Prva napaka je torej bila,
da sem zapiske prenesla v Microsoft Word.
To je bil pravi masaker.
Oblikovanje je šlo k vragu. Manjkali so fonti.
Zapiski v Wordu niso v svojem naravnem okolju.
Kot ko učitelja iz šole srečaš v trgovini. Ni prav.
"Kaj delate tukaj, učiteljica?"
Torej sem jih natisnila
in nisem pogledala, koliko besed vsebujejo.
To sem napisala. Piše: "Srečno!"
Jebenti!
Pustite to, strahopetci!
Natisnila sem torej zapiske
in nisem preverila, koliko ...
Koliko besed ali strani imajo. Začnem tiskati.
In ...
Tiskalo je in tiskalo.
Tisk, tisk, tisk, tisk, tisk.
Tiskalnik je bil zasvojen s tiskanjem, prav?
Trideset strani,
font velikosti 10.
Ne vem, v katerem trenutku zapiski postanejo
nekakšen zmešan manifest.
Pri 16.000 besedah?
16.000 besed.
Valerie Solanas, ženska, ki je ustrelila Andyja Warhola,
je napisala manifest, ki je imel 24.000 besed.
Nočem se hvaliti,
ampak to bi lahko spisala do božiča.
Povem vam, da ni lahko branje.
Prebrala vam bom eno zadevo iz zapiskov
za oris mojega čustvenega stanja
v času, ko sem začela.
Tako gre.
Ni polepšano za predstavo.
Tako se začnejo zapiski.
En preprost stavek, ki pravi:
"Morda imam veliko težav, ampak imam vsaj srce."
Ne, hvala. Ne, hvala.
Ne, hvala.
Ne.
Ne, ne, ne, ne.
To ni osebnost zae.
Iz kakšnega Myspace pekla
komunicira ta kuzla?
Kot sem rekla, ne vsebujejo samo čustvenega sranja.
Tudi naključne normalne zadeve so vmes, ideje za šale,
Recimo beseda kukumarica.
To pomeni, da imaš preveč kumaric.
Torej ...
Po vsej predstavi bo.
Kar mi je med branjem teh zapiskov postalo jasno, je,
da mi konci ne gredo od rok.
Res mi ne gredo od rok.
Ne znam zaključiti zveze. Tega ne sprejmem dobro.
Povedala vam bom še en primer ...
Težko je, ker vidim veliko vaših obrazov
in počutim se ranljivo, ko to priznavam, ker je resnica.
Na neki točki svojega zadnjega razhoda
sem se zalotila, kako guglam frazo:
"Te lahko nekdo zapusti, ker si preveč kul?"
Torej ...
Naduta energija te fraze
bi lahko napajala manjšo vas. Me razumete?
Skriti način, seveda, presneto,
seveda sem iskala v skritem načinu. Nisem nora.
Da me ne povežejo s tem.
Skriti način ima napačen sloves, da ga uporabiš samo,
ko iščeš nekaj porednega.
To ni zame.
Tako iščem svoje najbolj osebne spirale tesnobe.
Do njihovega naravnega konca in brez papirnih sledi.
Ampak saj to poznate. Zabavno je,
ker dobite klobuk
in sončna očala
in se pretvarjate, da ste nekdo drug,
ko ste najbolj resnična različica sebe.
Mislim, da me je
popolnoma pretreslo.
Pretreslo me je, da sem guglala nekaj takšnega,
ker sem odrasla ženska.
Imela sem že zlomljeno srce.
Vse variacije poznam.
Zapustila sem nekoga, zapustili so mene.
Zapustili so me po telefonu sredi covida, kar je bilo bedno.
Temu pravimo obratni vojaček.
Dober lakmusov test, da ugotovim, koliko vrstnikov je v publiki.
Odkrita bom.
To je dobra številka.
Enkrat sem tipa pustila na trampolinu.
Ni bil moj najboljši dan.
V zagovor - nisva skakala.
Sedela sva na njem ...
Se žalostno gibala.
Ne vem, če je to huje.
Tip me je pustil
z naslednjo razlago:
"Mislim, da te nimam tako rad, kot imaš ti mene."
"Nimam te tako rad, kot imaš ti mene." Brutalno.
Kar je uro pozneje nadgradil z:
"Pravzaprav sploh ne vem, če te imam rad."
Jaz pa sem odgovorila: "Raje bi vzela prvo možnost.
"Govorila sem z ekipo in zadovoljni smo s tem,
"če je še možno."
Kot v tekmovanju, ko razmišljaš, za kaj se odločiti.
To je grozno slišati in grozno je
to nekomu reči v obraz.
Poleg tega mislim, da je šlo za osnovni nesporazum
med to osebo in mano, ker je to res.
Če sem v zvezi s tabo, te imam prekleto rada, stari.
Za ljubezen rinem v bolečino.
Če to zveni smiselno.
Mislim, da ta človek ne razume,
in veliko moških, s katerimi se bila na zmenku, ni,
da ga imam rada, vendar ga skoraj ne spoštujem.
In veste, kaj? To gotovo uravnoteži tehtnico.
Je to prekruto reči?
Seveda nekatere moške spoštujem. Jima Hensona.
Seznam se nadaljuje.
Ves čas ga dopolnjujem.
Tisto, kar pri tem boli, je ...
Jasno je, da je izjava resnična.
Romantičen človek sem. Res se predam.
Tega, da sem romantična, ne morem spremeniti.
To je simptom moje generacije.
Kot generacijo so nas naučili, da je romantična ljubezen
ultimativna oblika ljubezni, ki jo je treba doseči.
Vse, kar smo poslušali, gledali in brali, nas je učilo,
da ljubezen sodi na piedestal,
doseči jo je treba za vsako ceno.
To me je zjebalo kot odraslo.
Spremenilo me je v človeka, ki se spomni neuspelih zvez,
zame zelo slabih zvez,
pa jih gledam skozi rožnata očala.
Kot majhen pujsek,
ki gre nazaj v času po trenutke evforične ljubezni,
s katerimi bo še leta pozneje dobival dopamin
v sedanjosti. Res bedno.
Kot bi vsako leto šla skozi prazen adventni koledar,
da bi lahko odpirala perforirana vratca
in gledala plastično ozadje
ter se poskusila spomniti, kakšen okus je imela čokolada.
Nič od tega ne bo šala, prav?
Nekaj od tega ... Ne.
Postale bodo žalostne pesmi brez rim, prav?
To je najbližje monoženski predstavi, prisežem.
Ampak me razumete? Mislim, da ima generacija,
ki prihaja za nami, zelo drugačno idejo romantike.
Ne vem, ali je boljša. To sem opazila na spletu,
ko sem zvenela najstarejša kot kadarkoli prej.
Opazila sem, da mladi na spletu počnejo to.
Gre za koncept romantiziranja svojega življenja.
Ne vem, ali to poznate. Če ne,
gre za to, da romantiko dodaš
v vsako malenkost v življenju,
da je vse romantično in zabavno.
Kot bi skuhali čaj, ampak luškan.
Dodaš prtiček
ali pa ga skuhaš v čajniku iz leta 1998.
Čudak.
Morda ga lahko kuhaš v jutranji halji,
da si videti kot viktorijanski duh ali kaj podobnega.
Romantika v življenju. Morda greš v kavarno.
Lahko napišeš sporočilce.
Recimo: "Lepo se imej."
Morda ga bo kdo našel, prebral in imel lep dan.
Romantiko v življenje.
Torej.
To je iskreno vprašanje
in zastavljam ga z ljubeznijo.
So otroci dobro?
Me razumete? Ker je to ...
Noro je. Rada imam otroke,
res jim imam, ampak tipi morate začeti razmišljati,
ker se boste borili za rezerve vode. V slogu Pobesnelega Maxa.
Zdaj bi rada rekla, da čez dva meseca, torej ...
Mislim, da je to odziv generacije na travmo,
na svet, ki se ruši okrog njih.
Rezultat so kaprice,
na katere leta nisem naletela.
Pa se spoznam na kaprice. Odrasla sem okrog leta 2010.
Poznam kaprice.
Sem del generacije Amélie.
Je suis Amélie. Pravica za Amélie.
Dobra prasica je.
Amélie je za ženske mojih let Travic Bickle. Res.
Na to šalo ni nikoli odziva.
Pa jo še kar govorim.
To je pogum, kajne?
Tako luštna se mi zdi,
ker se ti otroci vedejo, kot da so izumili koncept kapric.
Jaz pa bi jim najraje rekla:
"Ste kdaj nosili cilinder
"na vrhuncu poletja
"na koncert skupine Panic at the Disco,
"da bi naredili vtis na biseksualnega tipa, ki vas sovraži?"
Streslo bi vas, kaj vse sem počela.
Vem, kaj so kaprice.
Spoštujte starejše.
Če ne poznate koncepta vnašanja romantike,
boste morda poznali stvari, ki sodijo v to.
Morda ste to opazili v algoritmih.
Zamisel, da hodiš sam s seboj. Ne vem,
če je kdo naletel na to. Res je žaltav koncept.
Mislim, da je agresivno usmerjen proti samskim ljudem
v algoritmu.
Za njim je zamisel,
da ne moreš čakati, da te nekdo pelje na zmenek.
Sama moraš na zmenek, deklica.
Namaži šminko,
obleci črno oblekico.
Sama greš ven, prav?
Sama v muzej.
Sama jest, če dojameš.
Ne vem, kaj sem zamudila
v zadnjih 10 letih, ampak nazadnje, ko sem preverila
koncept, si preprosto živel, kajne?
Kaj se je zgodilo z družbo,
v kateri nam je ideja samote tako tuja,
da ne znamo ničesar več narediti sami,
ne da bi to tlačili v kontekst zveze
s samim seboj. Oprostite.
Oprostite, res mislite,
da ko vidite
starega Italijana,
ki sedi in je pico,
pije rdeče vino,
kadi cigareto,
ali resnično mislite, da ta moški
pri sebi razmišlja,
da se je peljal na zmenek?
Ne!
Najbolj čudna stvar pri teh novih podobah je,
ko se samozadovoljuješ.
Ko si v zvezi sam s seboj, je to mastrubacija.
Zdaj temu pravimo, da seksaš s seboj.
Ne, hvala, ta faza ni zame.
Kot tista fraza, sami skupaj.
Pa sovražim se, nočem spati z njo, me razumete?
Slaba reklama za tiste z nizko samozavestjo.
Zakaj ne moremo stvari poimenovati s pravim imenom?
Reči tiču tič, stari.
Prekleti tič je, nič več ali manj.
Ne delajmo vsega posebnega.
Ne prižigajmo sveč.
Se lahko nekaj dogovorimo?
Ne prižigajmo sveč za tiče, prav?
Svečo prižgite samo,
če kdo umre ali se poserje. To je pravilo.
Prav?
Torej ...
O čem sem govorila? Ja, romantična sem.
Očitno. Ko sem imela 20 let,
pred desetimi leti,
sem naredila, kar bi naredil vsak romantik,
preselila sem se v London,
mesto ljubezni.
To bi morala biti šala.
Ste že bili tam?
Kaj, hudiča, je to?
V London sem prišla zaradi ljubezni, tipično zame.
Družini in prijateljem sem to težko pojasnila.
Jih prepričala, da bom dobro.
Mladenka, ki se seli na drugo stran sveta.
Kmalu sem naletela na citat,
ki je dobro povzel izkušnjo
življenja v živahnem mestu, kot je London.
Je citat ruskega socialista Aleksandra Hercena.
O londonskem življenju je rekel:
"Ni ga mesta na svetu, ki bi bilo bolj prilagojeno
"treningu odmika od ljudi
"in treniranju samote, kot je London."
"Način življenja, razdalje, podnebje, raznolikost
"prebivalstva, kjer osebnost izgine,
"vse skupaj z odsotnostjo kontinentalne diverzije
"pa vodi do enega učinka."
"Tisti, ki zna živeti sam,
"se mu ni bati dolgčasa."
"Življenje in zrak tukaj sta slaba za šibke,
"za tiste, ki iščejo zunaj sebe,
"za tiste, ki iščejo dobrodošlico, sočutje, pozornost."
A rada imam avtobuse.
To pravim jaz, ne on.
Jebeš podzemno.
Avtobus je prava stvar.
Tam se vse dogaja, stari.
Veste?
Štirje otroci jočejo na vse grlo v zadnjem delu,
to je življenje, veste?
Človek, ki si striže nohte ...
Tako dolgo, da pomisliš,
da je zdaj že pri nogah.
Dajmo, miško!
Zadnjič sem bila na najljubšem avtobusu. Št. 73.
Živjo, 73 ... Nekaj oboževalcev imamo.
Mislim, da bo na mednarodnem trgu noro.
Št 73!
Rada imam 73, najljubši avtobus,
a nekaj, kar se je nedavno zgodilo tam,
je povzelo
izkušnjo; kako zagrenjen lahko postaneš v mestu, kot je London.
Na bus je prišel tip z res dobrim zvočnikom.
Predvajal je pesem Cheerleader.
Odlična pesem. To je vrtel
in hkrati vpil, da bi nas vse pobil.
Vzporedne vibracije.
Odloči se, stari.
Pa ta del sploh ni smešen.
Zalotila sem se, da se smejim,
ko je takoj postalo jasno,
da očitno ni plačal Spotifyja in ...
Ne vem, če so komu kdaj grozili
med reklamo za zobno pasto, ampak ...
Res čudna izkušnja.
To imam rada pri Londonu. To je moje mesto.
London je sanjski kraj za introverte. To sem in všeč mi je.
Rada sem introvert, ponosna sem na to.
Sovražim ekstroverte, bojim se jih in dolgočasijo me.
Ko si mlajši, ti je določena stopnja
ekstravertiranosti vsiljena,
tudi če si pozneje introvert.
Pri 20 sem več hodila na zmenke.
Sem, v redu je bilo, odlično.
Pri 20 so zmenki v Londonu odlični.
Edina slaba stran je,
da to pomeni, da ste pogosto z Britanci in ...
Nisem nespoštljiva, nisem.
Ampak zame
osebno, kar povedala bom,
je izkušnja zmenka z Britanci
kot bi bila del mednarodne diplomatske sheme,
v katero so me umestili z otoka.
Morala sem priti
in otroke iz internatov naučiti, kako jokati.
Brezplačno!
Kot obratni kolonializem, ampak zabavno.
Nekako elegantno.
To je bila pretresljiva izkušnja. Zame je bil kulturni šok,
ker še nikoli prej nisem videla nobel človeka.
Z Nove Zelandije sem.
Kaj za vraga se dogaja s to skupino?
Res, iskreno.
Nekateri imajo družinske grbe. Prosim?
O čem pa govoriš? Moja družina ni imela grba,
če je to kakorkoli povezano s stopnjo bogastva ali poreklom.
Če bi moja družina imela grb, bi v enem vogalu bila
samo slika navadnih kosmičev.
List marihuane.
In latinska beseda za nediagnosticirano.
Ponosno zapisana.
Vidim, da je tukaj del klana. Dobro, lepo.
Stvar je v tem, da nobel ljudje
niso takoj vidni.
Včasih jih moraš poiskati.
Velikokrat se skrivajo pred pogledi.
Vedno jih je najbolje uloviti okrog božiča. Vedno.
Takrat vidiš njihove dnevne sobe,
družinske fotografije.
Nobel ljudje so obsedeni z božičem,
ker gredo spet domov k staršem.
Ne moreš se družiti z njimi.
A govorijo: "Rad imam mamo in očka."
Noro, kajne?
Vem, da ljudi ne smeš soditi po tem, od kod prihajajo,
a velikokrat gledam božične fotografije
in veliko prijateljev, pa vas imam rada,
ima punce, ki so videti kot njihove sestre.
Res je podobna tvoji sestri.
Tako poje Shania Twain, ne vem, če ste dojeli.
Je že v redu, to je original, ona je naredila svojo po moji.
Po nepotrebnem sem nesramna do nobel ljudi.
Mislim, da so Britanci nasploh
obsedeni z božičem, da je meni kar nerodno.
Me razumete? Če srečam še enega odraslega moškega,
ki bo rekel, da ima rad palčke
in jih gleda skupaj z mamo ...
Če srečam še koga takšnega, bom kupila puško.
Ne bom je uporabila, samo imeti jo hočem.
Pri 20 sem hodila na zmenke
in rekla bi,
da je takrat veliko lažje
kot ko imaš 30 let.
Zdaj govorim zase, a pri tistih letih
so bili zmenki lažji, ker nisem imela načel ...
Nobenih vrednot.
To je v mestu, kot je London, velika prednost.
Samozavest blokira tipe, tega ne priporočam.
Tako pripravljena sem se bila spremeniti,
biti človek, kot me hočejo drugi.
Spremenila sem se in počela, kar so hoteli, da počnem.
Kar vprašala sem jih,
kaj hočejo od mene. In to naredila.
Oblikuj me, kakor želiš.
Zelo visoka sem, a sem lahko drobna.
Lahko sem drobižek,
majhna kot dojenčki Anne Geddes. Na koledarju, v tulipanu,
komaj držim glavo, ne morem odpreti oči. Micena.
Ali pa kaj drugega. Lahko sem predrzna.
Zate sem lahko predrznica.
Recimo rečem: "Saj ne misliš tako."
"No, kaj pa to?"
Karkoli bom naredila.
Karkoli, samo povej, kaj bi rad.
Očitno nič od tega ne smeš govoriti na prvem zmenku.
Posebej na bowlanju, če si na drugi stezi.
To spoštujem.
In spoštujem osebje tam, da to uveljavlja ...
Ko imaš 20 let, je lažje hoditi na zmenke.
Pozneje postane malce težje.
Najbrž zato, ker si starejši.
Način, kako gledaš na ljubezen ali razmišljaš o njej, se spremeni.
Način, kako je želiš izražati,
se prefinjeno spremeni pri 30.
Nekomu želiš, recimo, pripraviti čatni.
Tako jo želiš pokazati.
Spremeni se tudi tisto, kar iščeš.
Iščem nekoga, ki mi bo dal občutek, ki ga dobim,
ko vidim svoj kovček na letališču.
"To je moj kovček, prekleto!"
Vsi pravijo, da je enak kot drugi,
ampak ti veš, da je tvoj.
Svoje stvari sem dala vanj.
To hočem čutiti.
Veliko težje postaja najti takšne ljudi,
glede na to, kako se danes spoznavamo.
Ko sem dopolnila 30 let, sem bila
zelo na kratko uporabnica aplikacij.
V resnici sem 21-letniku samo pojasnjevala,
kaj je letalo Concorde,
kar je precej zabavno. Poskusite.
"Pred veliiiiiko leti,
"leta 2000 ...
"je obstajalo zelo hitro letalo."
"Bilo je ... preglasno."
On pa: "Povej še kaj!"
Težje postane. Vse postane težje.
Slišim se, kaj govorim:
"Res sem stara." Vem, da še nisem. 32 let imam.
Nisem še stara, a vem, da se staram.
Na veliko zelo prefinjenih načinov.
Velikokrat rečem: "Varno pot."
Me razumete?
Ne vem, kaj je bilo, kar začelo se je.
"Varno pot."
"Varen let, varno pot."
Če kdaj vidite najstnika,
ki reče "Varno pot",
je to policist pod krinko in ...
Iz nekega razloga vas bo zaprl.
A res mislim, da je vse težje.
Veliko težje je, če te pri teh letih nekdo zapusti,
kot če te pri 20. Kot sem rekla,
v tistih letih še vedno oblikuješ svojo osebnost,
zato ti tega ni treba vzeti tako osebno. Zavrnitve.
Rečeš si: "V redu je."
"Čez leto ali dve bom drugačna,
"vse je v redu."
"Bodi, kar si, življenje je dolgo. Seveda bova prijatelja."
Ko imaš 30 let in te nekdo zapusti,
te zapusti zaradi tega, kdor si.
Žal mi je,
če kdo to prvič sliši,
a to je znanstveno dejstvo. Smo to vedeli?
Pri 30 je naša osebnost zabetonirana.
Za vedno bom takšna. V riti sem, v riti.
V riti sem! Kot ko igraš Super Maria
in skušaš ugotoviti, s katerim likom igrati,
čisto predolgo mencaš in potem ti zmanjka časa
in končaš na zadnji škatli, na kateri pač si
in si misliš: "Zdaj bom Luigi do konca življenja?"
Krasno.
Idealno.
Mislim, da bi morala zamenjati lik v tej šali,
ker sem opazila, da ni pravega odziva.
Kot družba spreminjamo odnos do Luigija.
Ja, vam povem!
Slabo razumljen je bil, ostal v senci brata, kajne?
Meni se zdi hud, ne vem.
Visok, z brki, noro.
Luigi je videti kot moški iz vzhodnega Londona.
Kajne?
Vidite ga na električnem skiroju: "Luigi na skiroju, noro."
Težko se je sprijazniti z dejstvom,
da boš ostal takšen, kakršen si pri 30 letih.
Nočem zveneti obsojajoče: "Joj, takšna bom ostala."
Želim si, da ne bi bila
takšna, da me ne bi poznali po tem,
vendar me.
Res sem mislila, da se obsojanja
človek sčasoma znebi. Odraste,
pa sem ugotovila, da ni tako.
Pravzaprav se zgodi,
da starejši si,
bolj točne so obsodbe.
Ker se bolje poznaš, prijatelji te bolje poznajo.
Ko sem bila najstnica, sem lahko rekla:
"Nikoli ne bom našla fanta. Stara devica sem."
To smo si najstnice rade govorile.
"Stara devica sem, nikogar ne bom našla."
Prijateljice pa so rekle: "Ah, kaj pa govoriš?"
"Zmešana si, ne bodi takšna do sebe,
"seveda boš našla ljubezen, molči že,
"ne govori tako o sebi."
Zdaj, ko jih imam 32 ...
Če rečem: "Ne vem, ali se bom poročila,"
prijatelji rečejo: "Zakon ni za vsakogar."
Jaz pa ...
"Ne, saj vem."
"Igramo, igra je v teku."
Vem, da sem prej rekla, da staranje opazim na številne načine.
Še en takšen način je,
da sem že večkrat povedala to šalo. Tolikokrat,
da sem morala začeti nositi kolenčnike ...
Torej ja, hvala! Ne, ne.
Nisem prepričana, zakaj ploskate:
Zaradi koncepta varnosti?
Noro.
To je težava, če imaš tesne prijatelje.
Nisem hotela tako zveneti.
Ko imaš tesne prijatelje
in preživljaš razhod, je težko,
in zdaj bodite iskreni.
Ko tesen prijatelj preživlja razhod,
si seveda žalosten zanj,
ampak je tudi tako presneto zanimivo, ni?
Me razumete? Težko je pogledati stran.
Bodite iskreni.
Kot ko se ognjemet prevrne
in začne streljati v množico,
vsi so prestrašeni, a jih zanima, kaj se bo zgodilo.
Tako je, ko gre prijateljica skozi razhod.
Res je težko,
ker sta tesni prijateljici, pozna te.
Pozna te v globino duše.
Že leta in leta in leta.
Na isti način tesni prijatelji
točno vedo, kako si prilagodil osebnost,
da bi bil s tistim človekom.
Tistega odnosa je zdaj konec,
zato je sram, s katerim se vrneš v prijateljstvo,
ponižujoč, kajne? Podobno je samo,
kot če se podelaš na službeni božični zabavi ...
V petek zvečer. Mi sledite?
Občutek, ko moraš nazaj v službo
v ponedeljek, ko si ...
"Noro je bilo!"
"Kdo je bil to?"
Zdi se, da ji ni prav dobro in zasluži si našo ljubezen.
Tako sem se počutila.
Preveč nerodno se mi je bilo obrniti na najbližje prijatelje.
Noro je bilo, zato sem se, odkrito,
začela obračati na naključne ljudi.
Kogarkoli, ki mi je bil blizu.
Mojo 80-letno babico, ki je živela z mano.
Čuden in predrzen tip prijateljice
v času sodobnega razhoda.
Odlična je bila, fantastična.
Ženski, ki je bila rojena med 2. svetovno vojno,
je res težko razložiti teorijo navezanosti.
"Mislim, da je tvoja navezanost na tesnobo povezana z racionalizacijo?"
To ni bilo v pomoč.
Obrnila sem se na naključne tujce, včasih popolne.
Moškega, ki mi je čistil stanovanje.
Za to sem mu plačala. Kar je pomembno.
Plačala sem mu, ime mu je Lindsey
in neverjeten je bil. Izjemen.
Grozen čistilec, nikomur ga ne bi priporočila.
Pri čiščenju je bil jazzovski,
čistil je, kamor ga je zapeljala glasba in ...
Ignoriral je velike naprave.
Prinesel je kadilo in ga pustil prižganega.
Najbolj čudno pa je bilo,
da je vsak teden spremenil profilno sliko na WhatsAppu.
Nekaj pri tem ni prav.
Ampak bil je izjemen.
Lindsey je ...
Povedala sem mu vsako malenkost glede razhoda
prvič, ko sem ga srečala. Vprašal me je:
"Tipica ali tip?"
"Lindsey, na pravi strani zgodovine si, kolega."
Prekleto.
Sram, ki me je preplavil,
ko sem mu kot odrasla ženska resno in čustveno
morala v lastnem stanovanju reči:
"Tip."
"Bil je tip."
Ni mi nerodno, da mi je moški zlomil srce.
Ni mi več nerodno, da sem heteroseksualka.
Sprijaznila sem se s tem. Je, kakor je.
Prej se mi zdi kot spomin.
Preferenca pri zmenkarjenju. Vse je retro.
Kot družba smo šli naprej,
jaz pa se tukaj borim za življenje.
Še vedno hodim z moškimi
Veliko čustev doživljam. Predstavljam si, da enakih
kot ljudje, ki so zbirali vinilke.
Obe skupini sta
v resnici podpirali nekaj,
kar je izumirajoči medij.
Vsi govorimo, recimo:
"Dejstvo, da ni prav dostopno in ima slabšo kakovost,
"je tako šarmantno pri tem formatu."
Stala sem v stanovanju in rekla: "Tip."
Lindsey pa: "Kako dolgo sta bila skupaj?"
"Osem mesecev, stari."
Lindsey pa:
"Kaj pa jočeš, mala?"
"Zakaj pa jočeš, prekleto?"
Lindsey me je nahrulil v lastnem domu.
Natulil me je.
Tistega dne sem ga spoznala, pa mi je povedal vse
o svojih ljubeznih in izgubah in rekel nekaj, česar ne bom pozabila.
Preden je odšel, se je obrnil k meni na hodniku in rekel:
"Razumeti moraš, da na Zemljo pridemo, da trpimo."
"Zato se zabavaj, kjer se lahko."
Morda se me je dotaknil angel
ali pa je Lindsey nekoč nekoga ubil za zabavo.
Verjela bom v prvo, veliko bolj očarljivo je.
Zmanjkovalo mi je torej možnosti. Pred prijatelji
mi je bilo nerodno.
Babi se je vrnila domov, Lindsey je prihajal enkrat tedensko.
Zato sem naredila, kar bi vsakdo, podoben meni.
Šla sem na internet, skriti način, seveda, iskat odgovore.
Moja težava je, da zlomljenega srca ne vidim ...
To se mi zdi težava, ki jo je treba rešiti,
ne izkušnja, ki jo doživiš.
Ko iščeš nekaj takšnega:
"Se lahko z nekom razideš, ker si preveč kul?"
Odpreš neki novi del interneta,
svet spletnega kovčinga odnosov.
Ne vem, ali kdo to pozna,
zato bom na kratko razložila.
Večji del je panoga ameriška. Podobno kot življenjski kovčing.
Vodijo jo čudaški moški po imenu Declan ali Gavin.
V oblekah so in takšni,
URL-ji so precej intenzivni, hektični, recimo:
"Kako dobiti bivšega nazaj.com!"
"Bivša je bila kuzla a je morda ljubezen vašega življenja.org"
".edu"
Grozljivi moški so, ker je cela industrija grozljiva.
Prežijo na ljudi, ko imajo najbolj zlomljeno srce.
Ko so na najnižji točki, takrat skušajo izvleči denar iz njih.
Zvabijo te z brezplačnimi spletnimi članki,
kontrolnimi seznami, prijavami
na tedenske podcaste, ki jih poslušaš.
Nato kakšen delovni zvezek ali dva
za 20 ameriških dolarjev. Zakaj pa ne?
V resnici te hočejo dobiti,
da prideš
na osebno Zoom srečanje z njimi.
To lahko stane 500 ali 600 dolarjev. Grozno je.
Pa še njihovi nasveti so en drek.
Ne upoštevajte jih.
Eden od nasvetov v teh člankih je bil:
"Vsak dan se oblecite, kot da boste naleteli na bivšega."
"Vsak dan se oblecite."
Za trenutek razmislite o tem.
Tako se oblečem vsak dan. Tako.
Na bivšega ljubimca ne želim naleteti takšna.
V ta videz sem vložila 32 let dela, si lahko mislite?
Ki ga lahko slikovito opišem kot
"Nekako mi vsak dan uspe,
"da se hkrati oblečem
"kot pogrešani otrok iz 80. let
"in mama, ki tega otroka išče."
Slišala sem nekaj ploskov.
Malce ste me prizadeli,
ker je to strinjanje.
Vedela sem, da nasveti tistih moških niso zame. Grozni so.
Prestavila sem se k ženski kovčinji,
ker sem mislila, da bo bolje.
Našla sem jo v obliki Gillian.
Njen slog mi ni bi všeč, ker je imela enako slabe nasvete.
Eden od njih je bil, dobesedno: "Pijte več vode."
"Ko si sredi razhoda, pij več vode."
Jebi se, Gillian, zlomljeno srce imam,
o čem sploh govoriš?
Utihni že.
Ena je rekla: "Vpiši se v kak klub."
"Vpiši se klub, bodi bolj družabna."
Nisem stara osem let, Gillian.
Kaj, hudiča? Prekleti klub?
Najhujši nasvet je bil: "Ne imej slušalk v javnosti,
"ker te tako nihče ne nagovori,
"če te ne pozna."
Prek mojega trupla, Gillian.
Slušalke mi boš morala izpuliti iz glave ...
Pokopali me bodo z njimi.
Če me slučajno pokopljejo živo, da bo lahko plesala v krsti.
Gillian je bila obsedena z otroštvom.
To je trenutno pogosta obsedenost v terapiji.
Notranji otrok in te reči.
Tega ne verjamem, vseeno mi je.
Ni mi mar za otroštvo, prav?
Moj notranji otrok naj se znajde.
Ne zdi se mi prav v pomoč,
da se poskušaš poglobiti vanj,
ker je otroštvo zgodovina. Minilo je.
Nič iz otroštva ne morem spremeniti.
To je Stonehenge, olimpijske igre leta 2000, konec je.
In kar je še pomembneje, skoraj ničesar se ne spomnim.
To je prvi znak, da ni bilo nič hudega, kajne?
Če bi se zgodilo kaj travmatičnega, bi si to zapomnila.
V svoji preteklosti sem skušala najti travmo,
da bi pojasnila napake moje odrasle osebnosti.
Oče je nekoč skoraj utonil. To je bilo dobro
za travmo.
No, v bistvu ni bilo.
In nisem bila preveč žalostna. Odkrita bom.
Očeta imam seveda rada. Naj pojasnim.
Ko nekdo skoraj utone,
je skoraj utonil,
ampak gledano v kontekstu to pomeni, da je bilo poletje.
Me razumete?
"Živjo, očka je skoraj umrl, ampak vzdušje je čudovito."
Leto 2004 je bilo dobro leto.
Nimam travme.
Travma ni zame. Skoraj je ne poznam.
Povedala pa bom to,
ker se mi zdi zanimivo pri tem obisku otroštva.
Veliko ljudi moje starosti doživlja podobno,
ko dojamemo, da se bližamo starosti svojih staršev,
ko so imeli nas.
Svojih staršev mlajših nismo poznali
in ko jih končno spoznamo,
kot odrasli odrasle, iz oči v oči,
je veliko več stvari iz otroštva naenkrat jasnih.
Dejstvo, da je oče vsak večer prišel iz službe,
se ni pogovarjal z nikomer, šel na zadnje stopnice,
kadil in pil kavo do časa za spanje.
Pri svoji starosti si zdaj mislim: "Kar počni, kar želiš."
Pij tisto res črno kavo s 14 vrečkicami sladkorja,
da boš kaj čutil, očka.
Naši očetje niso imeli glasbe za spanje.
Pomislite za trenutek.
V 90. letih očetje niso imeli glasbe za spanje,
majhne hidravlične črpalke,
ki bi zmečkala pločevinko.
Kako so se pomirili?
Imeli so samo neobdavčene cigarete in Void. Težko je bilo.
Pa mama, jebenti.
Mama je imela tri otroke do svojega 28. leta.
Obsceno! Otroška nevesta.
Kaj se dogaja? Trije otroci. 28 let.
Tako zelo noro se mi zdi, da bi bila tista mamina prijateljica,
ki bi jo prepričevala, naj me nima.
Me razumete? Nihče med nami ni feminist,
če tega ne bi bil pripravljen storiti.
Ja? Če ne bi bili pripravljeni potovati v času,
da bi prepričali svojo mamo,
naj vas nima.
Da bi se zabavala še nekaj let.
Vsi se sprašujejo: "Bi v preteklosti ubili Hitlerja?"
Jaz bi šla nazaj v času
in ubila sebe,
da bi mama lahko šla na Bali.
To je feminizem. Se mi zdi.
Mislim, da je tako.
Z Gillian nama torej ni šlo.
Vedela sem, da ne bo šlo, zato sem iskala naprej.
Našla sem sveti gral, tisto pravo, Margaret.
Margaret je bila Američanka, starejša od 80 let,
tako je govorila, tako hripavo je zvenela.
Snemala je podcaste, ki sem jih poslušala vsak večer.
Margaret je bila neverjetna.
Bila je nagnjena k temu,
da je včasih govorila s slogani, sploh glede razhodov.
Vse, kar smo vsi že slišali.
"Treba je samo naprej."
Vsi vemo to. Sovražim ta stavek.
Pa še razumem ga ne.
Kako leta 2024 še vedno nismo našli boljšega načina?
Vibracijske analne čepe imamo.
S tehnologijo Bluetooth!
Pa še vedno ne znamo zaobiti groze razhoda?
Kaj delajo znanstveniki? Se niso nikoli zaljubili?
Kar moraš narediti, posebej pri teh letih,
je, ugotoviti, kaj so tvoje vrednote.
Ali se skladajo z osebo, s katero želiš biti.
Če se ne, pojdi naprej. Če se, kar začni.
Največja so bili otroci.
Ugotoviti moraš, ali si želiš otroke
in če se v tem ne ujemata, bo to prevelika ovira.
Nerodno mi je povedati, ampak resnično
sem se takrat prvič vprašala,
ne ali bi imela otroke, ampak ali jih hočem.
Izkazalo se je, da jih nočem.
In očitno to ni pravilni odgovor.
Prav? Tega ne priporočam.
Če tako čutite, tega ne povejte nikomur.
Družbeno sprejemljiv odgovor je: "Morda nekoč."
"Punca tega ne pove."
To je ljudem všeč, da ne poveš takoj.
Mislim, da ljudje to sprejmejo.
Ljudje včasih vidijo moje stališče,
da nočem otrok, kot nekaj radikalnega ali političnega,
kot moje mnenje.
Nič od tega nimam, nič radikalnega ni v tem.
Samo presneto lena sem in ne maram sklanjanja.
To je dovolj velika motivacija, da nimaš otrok.
Bog me ni naredil za vstajanje pred 9. uro zjutraj.
Mislim, da je motivacija za imeti otroke
še bolj zjebana od te.
Mislim, da jih imajo nekateri, ker ne želijo umreti sami.
Te logike ne razumem.
Dan, ko boš umrl,
bo tako ali tako slab dan.
Me razumete?
Torej boš desetletja svojega življenja vložil v to,
da bodo številke na tisti prekleti dan prave.
Jebeš to. Daj DVD, pa bom enako srečna.
Naj umrem sama. S škatlo DVD-jev.
A to o sebi vem
in neverjetno je bilo to izvedeti, ampak se ne konča.
Še vedno obstaja domneva:
če se rodiš v telo, ki je sposobno imeti otroka,
boš to nekega dne želel uresničiti.
Nedavno sem bila na otroškem rojstnem dnevu.
Igrala sem se z otroki. Rada imam otroke,
dobro se razumemo.
To je opazil starejši gospod in komentiral:
"Nagovorijo mater v vas?"
V tem je nekaj zelo čudaškega.
Ker ni kar ena mama, jaz sem ta mama.
Vsebuje zamisel,
da je v vsaki deklici majhna mamica,
ki čaka, da skoči iz nje in poje telo gostitelja,
da postane prava mama.
Nisem kinderjajček, stari.
Ničesar ni tukaj.
Kot da bi ti povedal vsa biološka dejstva,
ki jih poslušaš kot deklica, kar je res čudaško.
Ne vem, zakaj to vem, ampak to vedno poslušaš.
"Rodiš se z jajčeci, ki jih v življenju ne boš porabila.
"Rojena so bila v tvoje telo kot dojenčki in tvoji dojenčki
"imajo dovolj jajčec zase. So kot losos,
"dovolj jajčec za vedno."
"Gospod, odjebite, prosim,
"nehajte mi govoriti, da sem polna jajčec."
"Na tla."
Vsi preizkušamo en drugega. Ljudje, ki želijo otroke,
tiste, ki jih ne.
Moja motivacija za ne imeti otroke, se spreminja,
to priznam. Med dvema možnostima,
odvisno od trenutne samozavesti.
Če se dobro počutim, je razlog ta,
da so stari starši in starši
recept izpilili do popolnosti.
Če se ne počutim dobro,
pa si govorim, da je to treba končati.
"Ti moraš to narediti, punca."
A noro je ...
Neverjetno je bilo dojeti to,
ker bo vplivalo na vse zveze
v prihodnosti.
Hvala za to, Margaret.
Prekleta starejša Američanka,
ki je snemala podcaste, ki sem jih poslušala zvečer.
Poleg tega mislim, da me je Margaret naučila še to,
da se v resnici ne smeš predati.
Bila sem na najnižji točki življenja, ko sem jo poslušala.
Naučila me je, da moraš ohraniti vero.
Včasih si mislim, da je to nujna reč,
iti skozi vse te bedne zadeve,
vseh 16.000 besed. Da te bo to končno pripeljalo
do tiste osebe, ki bo rekla:
"S tabo bom do konca."
To ni nikoli prvi kovček na traku.
Nekaj jih gre okrog, razen če si v poslovnem razredu.
Zahvaliti se ji moram za to.
Vesela sem, da je tako, ker sem leto pozneje
dejansko zaročena. Zelo vznemirljivo je bilo.
Seveda nisem zaročena.
Jaz ...
Kaj?
Prosim?
Je kdo med vami poslušal ...
O samskih zadevah?
Kar sem govorila?
Seveda nisem zaročena!
Zakaj bi pa bila? Zakaj bi vam povedala?
Nikogar od vas ne poznam.
Grdi trik je, sami ste si krivi.
Povedala vam bom, kaj se je zgodilo.
Nisem zaročena. Povedala vam bom, kaj je bilo.
Bila sem zelo, zelo žalostna.
Bila sem zelo žalostna in nisem vedela, zakaj.
Nisem vedela, zakaj,
ker ni bila posebej pomembna zveza,
a tako je z razhodi.
Ne veš, kateri te bo podrl. Kot pokvarjena ostriga.
Eden te vrže na rit, kajne?
Tako je bilo s tem. Bila sem torej obupana
in odločila sem se, da bom to storila.
Rezervirala sem Margaret
za individualno srečanje po Zoomu.
600 ameriških dolarjev.
Mirno zazijate.
Brez zamere, lahko si privoščim.
Zelo nevarna mešanica finančno stabilne
in duševno neuravnovešene sem.
Zrela za prevare.
Kot Shelley Winters v vseh svojih filmih.
To je nišna šala.
Obiskala sem spletno stran
in iskala obrazec za rezervacijo termina,
da vpišem svoje podatke. Pa ga ni bilo.
Samo sličica za YouTube z majcenim naslovom,
kjer je pisalo: "Zelo težko obvestilo."
Ja, Margaret je umrla.
Izjemen odziv za ljudi, ki pet minut vedo zanjo.
Brez zamere.
Ampak naj bo.
Ne, to je res. Vem, da je noro.
Ampak ne samo, da je umrla,
izkazalo se je, da je bila
ves čas mrtva.
Poslušala sem njene podcaste
in brala njene delovne zvezke.
Ne vem, če je kdo že doživel občutek šestega čuta,
ampak ni dober.
Občutek ni dober.
Oprostite, ni to res noro?
Več mesecev sem dobivala nasvete
od ženske, ki ne obstaja več.
Kaj, hudiča, je to? Grozljivo.
Mislim, da je prekleto grozljivo.
Ideja, da za vedno nekje obstaja različica vas.
Različica Margaret je nekje,
živela bo večno in nikoli ne bo izbrisana.
To je zame strašljivo.
Kaj se bo zgodilo z mano?
Kakšna je moja dediščina za naslednjo generacijo?
So ti zapiski? Ti? Ti prekleti zapiski?
Kukumara. Je to to?
Ne more biti.
In to je čudno pri tem šovu, kajne?
Ker je tako kot Margaret.
Margaret ne obstaja več,
a tudi oseba, ki je napisala te zapiske, ne obstaja več.
Komaj spoznam žensko, ki je to napisala.
Pa kljub temu vem, da se bova znova videli,
ko mi bo naslednjič kdo zlomil srce.
Ker tako to deluje. Ljudje se ne spremenijo.
To je za vedno zaklenjeno.
Vedno znova bom ponavaljala enake napake.
V neskončnem krogu.
Edino, kar lahko zdaj naredim, je,
da postrgam ostanke modrosti, ki jo trenutno imam.
Povem to naslednji različici mene
in upam, molim, da ji bo šlo bolje kot meni.
To je resničnost.
A če sem popolnoma fer,
sem vas na začetku opozorila,
da mi konci ne gredo.
Prevod: Saša Horvat Šimonka Za Transperfect Media