Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kuidas läheb? Ei. Lõpetage.
Päriselt ka, lõpetage.
Istuge.
Ei, keegi teist ei tõusnudki.
Ma ei tule lõppudega hästi toime.
Jätke see meelde.
Võin selgitada.
Saate sellest aru, kui selgitan,
millel kogu see etendus põhineb.
Nii, kogu etendus, ärge muretsege,
see on lihtne etendus, mis põhineb ühel lihtsal ja alandlikul märkmel.
Üks märge minu iPhone'i äpist Notes.
Me kõik oleme sellega kursis, eks?
Kui te ei tea, mis rakendus see on,
siis see on koht, kuhu minuga sarnase
vanuse ja taustaga
ja vaimse tervise tasemega inimesed lähevad,
et oma sügavamaid, tumedamaid ja salajasemaid mõtteid väljendada.
See on ju aegade kõige turvalisem rakendus.
Kas pole siis? See ei laadi ju märkmeid üles
igasse pagana Maci seadmesse, mida kunagi katsunud oled
või millele mõelnud oled, eks?
Mulle Notesi äpp meeldib. Olen suur fänn.
See meeldib mulle just mitmekülgsuse tõttu.
See suudab kõike. Kummaline, kuidas inimesed seda
nii erinevalt kasutada saavad.
Loen nii palju asju, mis on samas vormingus kui Notes.
See on jabur, kui loen oma ostunimekirja,
mis on kirjutatud sama stiili ja fondiga,
kui mõne staari kirjutatud vabandus rassistliku solvangu pärast.
Hangi rakendus, mis suudab mõlemat!
Ja mulle meeldib Notes, olen selle kasutaja
puhtalt fakti tõttu...
ütlen selle parem kohe välja, see on vastuoluline,
ma vihkan märkmikutesse kirjutamist.
Mulle ei meeldi näha, kuidas inimesed märkmikusse kirjutavad.
Mulle ei meeldi, kui nad seda avalikus kohas teevad.
See on nii hale, eks?
Ütlen selle välja.
Muutun enda halvimaks versiooniks,
kui näen kedagi avalikus kohas märkmikusse kirjutamas.
Kuulen peas häält: "Oi, sa oled nii nutikas tüdruk.
"Küll sa oled ikka eriline, kirjutad oma mõtteid märkmikusse."
"Oi, said oma muusalt inspiratsiooni,
"ja muidugi just Westfieldi toidutänaval Five Guysi kiirtoidukohas,
"just seal tuli tung kõik kirja panna."
Nägin kord naist,
kes kirjutas avalikus rannas päevikusse.
Mine perse. Kuidas sa julged?
Läksin ja ütlesin: "Vabandust,
"ei teadnudki, et meie seas on kirjanik."
"Hr Ernest Hemingway on meid oma kohalolekuga austanud."
"Nüüd aga vabandage mind,
"mõni peab selfisid tegema,
"et need meestele saata, kellel meist suva on. Head päeva."
"Päris töö vajab tegemist, on nii?"
Vihkan märkmikusse kirjutamist. Vihkan lihtsalt kõike selle juures.
Minu jaoks tähendas
see pagana märkmikusse kirjutamine midagi.
See tähendas, et oled detektiiv...
või keegi muu, ma ei tea.
Zodiac Killer. Ma ei tea...
üks või teine, eks?
Jabur, kuidas igaüks saab moleskiinist päeviku osta.
Moleskiini ostmiseks peaks paganama litsents olema.
Ideede kvaliteedi
ja paberi paksuse suhe peaks paigas olema.
Jään endale kindlaks!
Ühte pean tunnistama, kasutan siiski mõnikord märkmikku,
märgin sinna oma menstruatsiooni.
Selle jama hoian nutiseadmest eemale.
Soovitan sama teha, kui sul menstruatsioon esineb,
mulle isiklikult ei meeldi nende rakenduste mõte,
ega ka fakt, et Silicon Valley tähtsad ninad teavad täpselt,
millal ma end ära tappa tahan.
Parem on sellist infot enda teada hoida, või mis?
See on väärtuslik info.
Väga raske on seletada inimestele, kellel menstruatsiooni pole,
kui suurt hasarti võib menstruatsiooni jälgimine tekitada.
Ma jälgin kõike sellega seonduvat.
Toidud, mis isutavad. Tunded, mida tunnen.
Raske on selgitada inimesele, kel menstruatsiooni pole.
Pean neile ütlema: "Vennas,
"kui sinu kottides midagi toimuks,
"iga kuu,
"mis paneks sind mõtlema Berliini kolimisele
"ja seal uue elu alustamisele,
"sel juhul kuulaksid ka ise mõnd netisaadet."
"Nii et ära tule midagi ütlema. Tõmba tagasi."
Kummaline, et mind nooremana menstruatsiooni jälgima ei õpetatud.
Hakkasin seda tegema alles kahekümnendates.
Mingil põhjusel, ma ei tea, kas siin riigis on sama,
aga Uus-Meremaal oli nii,
et vastutus menstruaaltsüklit selgitada
langes mingil pagana põhjusel
kehalise kasvatuse õpetajale.
Ma ei tea, kas mujal on ka nii.
Igatahes tähendas see minu jaoks täiskasvanud meest,
kelle nimi oli Nick Wilson,
blondide juuste ja tagurpidi nokatsiga, mille peal Oakley prillid.
Teate ju küll, kui tundub, nagu mütsil oleksid silmad.
Ta hoidis käes teetassi ja seletas:
"Iga kuu tuleb teetassi jagu verd."
Olin 11 ja küsisin: "Sinna tassi või? Mida sa ajad?"
Täiesti jabur.
Kehalise õpetaja, emotsionaalselt kõige saamatum õps koolis.
Mees, see pole isegi päris töö.
Aga tagasi märkme juurde.
Räägin teile sellest veidi.
Alustasin selle märkme kirjutamist,
kui minu elus oli veidi keeruline aeg, tunnistan seda.
Tavaliselt just siis Notesi äpis märkmeid kirjutataksegi.
Elasin esimest korda elus üksi,
täiskasvanuna.
Elasin paar lahkuminekut läbi. Miks mitte?
Kaotasin oma termostassi kaane.
Polnud just vana hea Rosie parim aasta.
Alustasin märkme kirjutamist, nagu kirjutaksin päevikusse.
Panin sinna kõik kirja, iga hullumeelse emotsiooni,
ja kõik muu, mida ikka Notesi kirjutatakse,
netist leitud retseptid
või kuramuse naljaideed.
Kõik läks sinna ühte märkmesse.
Üks hetk eelmisel aastal mõtlesin:
"Pagan küll, see on ju päris hea."
"Siin märkmes on kuradi hea kraam."
"Ma võiksin,
"ma võiksin sellest etenduse teha."
"Võiksin selle märkme välja printida."
Ma ei soovitaks seda kellelegi,
kes siin praegu on,
Notesi äpi märkmetega on see teema,
et neil ei ole lõppu,
aga tuleb välja, et lõpud on tähtsad.
Lõpud annavad tähenduse.
Need lasevad meil kogetu üle mõelda.
Ilma lõputa poleks meil millestki õppida,
kordaksime samu vigu ikka ja jälle,
aga ma ei teadnud seda varem.
Alustuseks, esimene viga oli see,
et panin märkme Microsoft Wordi dokumenti,
kopeerisin selle sinna. Täielik veresaun, eks?
Paigutus täiesti nässus. Fondid on puudu.
Pole just tavaline, et märkmed on Microsoft Wordi dokumendis.
Sama kui näed õpetajat toidupoes, midagi on pekkis.
"Mida kuradit te siin teete?"
Printisin selle siis välja,
ma ei vaadanud, palju seal sõnu on.
Mina kirjutasin selle. Siin on lihtsalt: "Palju edu."
Kurat!
Hoidke end vaos, argpüksid!
Niisiis, printisin märkme välja,
ma ei vaadanud, kui palju...
kui palju sõnu või lehti seal on, hakkasin lihtsalt printima.
Ja...
see printis ja printis,
printis, printis, printis.
Printer oli printimisest sõltuvuses.
Kolmkümmend lehte,
fondi suurus kümme.
Ma ei tea, mis hetkel muutusid märkmed
mingiks segaseks manifestiks.
Äkki 16 000 sõna?
16 000 sõna.
Valerie Solanas. Naine, kes tulistas Andy Warholi,
tema manifest oli 24 000 sõna.
Ei taha nüüd ennast kiita,
aga võiksin selle jõuludeks üle trumbata.
Ütlen kohe, ega see lihtne lugemine ei ole.
Jagan sõna-sõnalt ainult üht kohta,
et näeksite minu emotsionaalsest seisundit
mil seda alustasin.
Siin see on.
Seda pole etenduse jaoks ilustatud.
Just nii see algas.
Kõigest üks lihtne lause:
"Mul võib olla palju probleeme, kuid vähemalt on mul süda."
Ei aitäh.
Ei.
Ei, ei, ei.
See pole minu isiksusele omane.
Millisest Myspace'i põrgust
see mõrd kommunikeerib?
Ja nagu ma ütlen, see pole ainult selline emo jama.
Seal on ka suvalised tavalised asjad, nagu naljaideed,
seinast seina... Näiteks nagu siin, lihtsalt üks sõna kurgine.
Mõtlesin selle välja ajaks, mil käes on liiga palju kurke.
Noh...
selliseid asju on kogu etenduses.
Mulle sai märget lugedes selgeks,
et ma ei tule lõppudega hästi toime.
Olen nendes väga halb.
Ma ei tule suhete lõppemisega toime. Olen nendes halb.
Toon veel ühe näite...
Mul on seda raske teha, kuna näen teie nägusid,
olen haavatav, kuna see on täiesti tõsi.
Kui mu viimane suhe lõppes,
leidsin end ühel hetkel guugeldamas järgmist fraasi:
"Kas sind võidakse maha jätta, kuna oled liiga lahe?"
Noh...
Ainuüksi selle fraasi ülbe energia
võib ühe väikse küla särama panna, kas mõistate?
Inkognito režiimis, loomulikult,
otse inkognito režiimi. Ega ma lollakas pole.
Pole vaja, et mind sellega seostataks.
Inkognito režiimil on halb maine, kuna seda kasutatakse,
kui otsida midagi veidi ulakat.
Mitte mina.
Mina otsin sealt kõige isiklikumaid ja ängistavamaid asju.
Ei mingeid jälgi.
Aga see on lõbus,
saad väikse mütsi pähe panna
ja prillid ette,
teeskled, et oled keegi teine.
Tegelikult on see sinu kõige tõelisem versioon.
Aga tõesti,
see šokeeris mind päriselt.
Olin šokeeritud, et midagi sellist guugeldasin.
Sest noh, olen täiskasvanud naine.
Olen ennegi südamevalu tundnud.
Seda igas versioonis.
Olen ise maha jätnud, mind on maha jäetud.
Covidi ajal jäeti mind telefonitsi maha, mis oli päris nadi.
Kutsun seda Soulja Boy loo tagurpidi versiooniks.
On tore näha, kui palju minuvanuseid publikus on.
Ja ma olen aus.
See on hea kogus.
Ühe mehe jätsin batuudil maha.
Polnud minu parim hetk.
Enda kaitseks ütlen, et mitte hüpates.
Lihtsalt istusime seal, teate küll...
kurvalt võnkudes.
Ei tea kas see on hullem.
Mind jäeti maha põhjusel,
nagu see inimene mulle ütles,
"ma ei armasta sind vist sama palju, kui sina mind."
"Ma ei armasta sind sama palju, kui sina mind." Julm, kohutav.
Tund aega pärast lahkuminekut selgus uus tõsiasi:
"Tegelikult pole ma kindel, kas sind üldse armastan."
Vastasin sellele: "Mulle meeldis esimene pakkumine rohkem.
"Rääkisin oma tiimiga ja oleme sellega nõus,
"kui see veel laual on."
Nagu Dragons Den, kui sa ütled: "Arvan, et me peaksime nõustuma."
Kohutav asi, mida kuulda. Ja kohutav asi,
mida kellelegi näkku öelda.
Samuti arvan, et see oli põhjapanev arusaamatus
selle isiku ja minu vahel, kuna see on tõsi.
Kui ma kellegagi suhtes olen, siis armastan sind lõputult.
Panen kõik mängu, kannatan armastuse valu.
Kas mõistate?
Kuid mida... Ma ei usu, et see mees seda mõistis.
Ka paljud mehed, kellega olen väljas käinud, ei mõista,
et kuigi ma neid armastan, siis ma ei austa neid just väga.
Ja teate mis? See peaks kaalu tasakaalu viima.
Kas nii pole ilus öelda?
Mõnd meest ma muidugi austan. Jim Henson.
Neid on veel.
Nimekiri on veel poolik, eks?
Ma arvan, et selle kuulmine tegi haiget,
sest noh, see oli ju tõsi.
Ma olen romantik. Lootusetu romantik.
Ma ei saa seda muuta.
Arvan, et see on minu põlvkonna teema.
Minu põlvkonnale õpetati, et romantiline armastus
on armastuse kõige õigem vorm.
Kõik, mida kuulasime, vaatasime ja lugesime, õpetas meile,
et romantika on ülim,
seda tuleb iga hinna eest taga ajada.
See keeras mind täiskasvanuna perse.
Vaatan tagasi eelmistele suhetele,
mis ei toiminud, mis olid mulle halvad,
kuid vaatan neid ikka läbi roosade prillide.
Nagu trühvlisiga,
kes läheb ajas tagasi, et eufoorilise hetki otsida,
et aastaid hiljem dopamiinilaks saada,
ja see on paganama hale.
Nagu soriks advendikalendris, mis on juba tühjaks söödud.
Lihtsalt, et väiksed uksed jälle lahti rebida,
et siis tühja plastikut vahtida
ja proovida meeleheitlikult meenutada, kuidas šokolaad maitses.
Kõik ei ole naljad, mõistate?
Mõned neist... Ei.
Mõned neist on kurvad luuletused, mis ei riimu.
Luban, et ei räägi ainult endast.
Aga saate ju minust aru? Ma arvan,
et meist järgmisel põlvkonnal on romantikast teine arusaam.
Ma ei tea, kas see on parem. Märkasin seda veebis.
Ma pole kunagi oma elus vanemana kõlanud.
Mida need noored veebis teevad, olen seda märganud.
See on oma elu romantiseerimise kontseptsioon.
Ma ei tea, kas olete kursis. Kui ei ole,
siis see tähendab, et romantikat tuleb lisada
igasse elu pisiasja,
kõik peab olema romantiline ja lõbus.
Noh, tee tassike teed, aga see peab nunnu olema.
Kasutaks ehk väikest salvrätikut
või siis võiks see olla antiikses teekannus aastast kuradima 1998.
Veidrik.
Või siis tuleb seda tehes öösärki kanda,
et näeksid välja nagu viktoriaanlik kummitus või midagi sellist.
Romantiseerige oma elu. Ehk lähete kohvikusse.
Võiksite märkme kirjutada.
See kõlaks nii: "Ilusat päeva."
Keegi võib selle leida ja siis ta tunneb end hästi.
Romantiseerige oma elu.
Aga nüüd,
see on tõsine küsimus,
küsin seda armastusega.
Kas lastega on kõik hästi?
Saate minust aru? Sest noh...
See on hullumeelne. Ma armastan lapsi,
armastan neid, aga kuulge, peate pea selgena hoidma,
kuna võitlete oma elu eest Mad Maxi stiilis.
Aitab ehk sellest jamast?
Ilmselt on see põlvkonna reaktsioon traumale, eks,
see lagunev maailm nende ümber,
mille tulemuseks on minu arvates kapriissus,
mille sarnast ei ole ma aastaid kogenud.
Ja küll mina kapriissust tean. Kasvasin üles 2010ndatel.
Ma tunnen kapriissust.
Olen osa Amélie põlvkonnast.
Je suis Amélie. Õiglus Amélie jaoks.
Ta on hea mõrd.
Amélie on minuvanuste naiste jaoks Travis Bickle. Tõesti on.
Nojah, see nali ei lähe kunagi peale,
kuid ikka ma teen seda,
ja just see ongi julgus.
Ma arvan, et see on lihtsalt nii armas,
need lapsed käituvad, nagu oleksid ise kapriisi mõiste leiutanud.
Ja siis olen mina: "Mu laps, mu laps, las ma küsin küsimuse."
"Oled sa kunagi kandnud torukübarat,
"keset suve,
"Panic at the Disco kontserdil,
"et meeldida biseksuaalsele poisile, kes sind vihkab?"
Olen teinud asju, mis panevad sind värisema!
Tean, mis on kapriis.
Austage vanemaid.
Ma... Kui sa seda kontseptsiooni ei tea, oma elu romantiseerimist,
võid teada asju, mis sellele sarnanevad.
Võite seda algoritmides märgata.
Idee iseendaga deitimisest. Ma ei tea,
kas keegi on sellega kokku puutunud. Päris veider, kas pole?
Tunnen, et see on agressiivselt vallalistele suunatud,
see algoritm.
Ja idee selle taga on,
et sa ei suuda oodata, mil keegi teine sind deidile viib.
Pead end ise deidile viima, neiuke.
Pane veidi huuleläiget.
Hüppa musta minikleiti.
Lähed üksi välja, jah?
Mine muuseumisse.
Mine üksi sööma, kui sa seda suudad.
Ma ei tea, millest ma viimase
kümne aasta jooksul ilma jäänud olen, kuid viimati kontrollides
oli selleks kontseptsiooniks lihtsalt oma elu elamine.
Mis kurat meie kui ühiskonnaga juhtunud on,
omaette olemine on nii tabu,
et me ei saa enam üksi midagi teha,
ilma et see paneks meile sildi külge,
et oleme iseendaga suhtes. Vabandust.
Kas arvate, vabandust, kas arvate,
kas te tõesti arvate, et kui näete
vana Itaalia meest,
kes istub üksi ja sööb pitsat,
joob veidi punast veini,
sigarett ees,
kas te tõesti arvate, et see mees
mõtleb endamisi:
"Noh, viisin end nüüd väiksele deidile."
Ei!
Kindlalt kõige veidram asi, mis selle uuenduse all kannatab,
on masturbeerimine.
Endaga suhtes olles muutub masturbeerimine.
Nüüd kutsume seda endaga seksimiseks.
Ei aitäh, see pole mulle.
Siit kumas see üksikvanemad-üksi-koos, mis mulle ei meeldi.
Ja ma vihkan ennast, veel vähem tahan temaga seksida.
Madala enesehinnanguga inimestele see ei sobi, mis?
Me lihtsalt ei tohi enam midagi õigete nimedega kutsuda.
Näpukas on näpukas.
Ongi lihtsalt näpukas, ei rohkem ega vähem.
Pole vaja kõike eriliseks muuta.
Ära pane küünalt põlema.
Kas võime selles siin kokku leppida?
Ärme pane näpukaks küünalt põlema. Nõus?
Küünla võid põlema panna ainult siis,
kui keegi sureb või sital käib, selline on reegel.
On nii?
Niisiis...
Mis ma rääkisingi? Ah jaa, ma olen romantik.
Ilmselgelt. Oma kahekümnendate alguses,
umbes kümme aastat tagasi,
tegin siis asju, mida iga romantik teeb.
Ma kolisin Londonisse,
armastuse linna!
Vabandust, see pidi nali olema.
Kas olete ringi vaadanud?
Mis pagan siin toimub?
Kolisin armastuse pärast Londonisse, nii minulik,
seda oli perele ja sõpradele raske seletada,
noh, kinnitada, et minuga ei juhtu midagi.
Noor naine kolib maailma teise otsa.
Leidsin üsna kiiresti tsitaadi,
mis minu kogemuse kokku võtab,
kuidas on elada sellises elavas linnas nagu London.
See tuli vene sotsialistilt Aleksander Herzenilt,
ta võttis Londoni elu ideaalselt kokku, kui ütles järgmist:
"Maailmas pole linna, mis oleks parem selleks,
"et panna inimesi üksteisest eralduma
"ja üksindust armastama, kui seda on London."
"Eluviis, vahemaad, kliima,
"rahvastiku suur hulk, milles isiksus kaob."
"Kõik see koos kontinentaalse diversiooniga
"annab sama efekti."
"Sel, kes oskab üksi elada, pole vaja karta,
"et ta Londonist tüdib."
"Siinne elu, nagu ka õhk, on halb nõrkadele, õrnakestele,
"nendele, kes otsivad midagi väljapoolt iseennast,
"kes otsivad tunnustust, kaastunnet, tähelepanu."
Aga bussid on ägedad.
See olin mina, mitte tema.
Metroo võib perse käia.
Londoni buss on õige asi.
See on koht, kus juhtub asju.
Mõistate mind?
Neli last bussi alumisel korrusel silmi peast nutmas,
elulises asjad, on ju?
Mees sõrmeküüsi lõikamas...
nii kaua juba, et ühel hetkel eeldad,
et ta on varvaste kallale asunud.
Selline see elu on!
Olin ükspäev oma lemmikbussis nr 73.
Elagu 73... Just nii, mõni fänn on, viisakas buss.
Ma arvan, et see läheb rahvusvahelisel turul huugama.
73!
73 on mu lemmikbuss,
kuid hiljuti juhtus seal midagi,
mis võttis hästi kokku,
kui tülpinuks võib linnas, nagu London, elades muutuda.
Bussi 73 tuli tüüp, kel oli võimas helisüsteem,
jube hea kõlar, sealt tuli lugu Cheerleader.
Hea lugu. Lasi meile seda seal,
ise samal ajal karjudes, et tahab meid kõiki maha lüüa.
Minu arust natuke vastuoluline.
Vali midagi ära. On ju?
Kuid see polnud isegi nali.
Mis mulle kõige rohkem nalja tegi, mille üle naerma hakkasin,
oli see, et mulle sai kohe selgeks,
et tüüp ei maksnud ilmselgelt Spotify Premiumi eest ja...
Ma ei tea, kas kedagi on kunagi nii ähvardatud,
et Hello Freshi reklaam on taustal...
kas pole mitte veider kogemus?
Aga seda ma Londoni juures armastangi, see on minu jaoks õige koht.
London on introverdi unelm ja mina olen introvert.
Mulle meeldib introvert olla, olen selle üle uhke.
Ma vihkan ekstraverte, nad on samal ajal hirmutavad ja igavad.
Kui oled noorem, on mingil määral
ekstravertsust justkui pealesunnitud,
isegi kui oled kahekümnendates introvert.
Käisin kahekümnendates deitidel.
Jah, tegin seda, kõik oli hästi.
Kahekümnendates on Londonis tore deitidel käia.
Pean siiski ütlema, ainus miinus
Londonis deitimisel on see, et käid deidil briti meestega ja...
Ei taha lugupidamatu olla.
Aga minu jaoks,
mina isiklikult arvan,
et briti meestega deitimine
tundus nagu mingi rahvusvaheline diplomaatiline skeem,
kuhu mind saartelt saadeti,
et tulla siia
ja õpetada meestele, kes käisid internaadis, kuidas nutta.
Ilma tasu maksmata!
Umbes nagu vastupidine kolonialism, aga lõbusam, teate küll?
Omamoodi naljakas.
Ja see oli šokeeriv kogemus, see oli minu jaoks kultuurišokk,
ma polnud kunagi oma elus nii peeneid inimesi näinud.
Olen Uus-Meremaalt.
Mis kurat seal toimub?
Tõsiselt, siiralt.
Mõnel neist on perekonnavapid. Kuidas palun?
Mida sa ajad? Minu perel ei olnud vappi,
kui see peaks viitama minu perekonna jõukuse tasemele või taustale.
Kui mu perel oleks vapp olnud, siis ilmselt oleks ühes nurgas
lihtsalt pilt ilma brändita maisihelveste karbist.
Kanepileht.
Ja mis iganes ladina sõna tähendab, et diagnoosi pole pandud,
uhke värk.
Mõni klannist täna ka kohal, tore näha.
Peenete inimestega on see teema,
et nad jäävad radarist välja,
neid on mõnikord tõesti raske märgata.
Nad peidavad end sageli.
Parim aeg neid kohata on jõulud. Alati.
Siis nad näitavad oma elutubasid,
oma perepilte.
Peenetele meeldivad jõulud,
siis saavad nad oma vanematele külla sõita.
Ega nad kauaks ei jää.
Aga nad ütlevad alati: "Armastan emmet ja issit."
Hullumeelne, eks?
Tean, et inimesi ei tohiks päritolu pärast hukka mõista,
aga sageli, kui neid pere jõulupilte vaatan,
ja ka paljud minu enda sõbrad, armastan teid,
aga sageli teie tüdruksõbrad... Ta näeb välja nagu su õde...
Ta näeb väga su õe moodi välja.
See on Shania Twain, ei tea, kas saite aru.
Pole hullu, see on originaal. Ta tegi minu loost kaveri.
See on peenete inimeste suhtes ebaõiglane.
Minu arvates on jõulud
kõikide brittide haiglane kinnisidee.
Mõistate? Kui kohtun veel ühe kolmekümnendate keskpaigas mehega,
kes ütleb: "Mulle meeldib film "Päkapikk"."
""Päkapikk" on mu lemmik, mulle meeldib emmega Elfi vaadata."
Kui veel sellist meest kohtan, ostan relva.
Ei kasuta, aga tahan, et see mul oleks.
Nii, deitisin kahekümnendates,
ja pean tunnistama,
kahekümnendates on deitimine palju lihtsam
kui kolmekümnendates, eksole?
Minu jaoks oli see kahekümnendates lihtsam,
deitimine oli palju lihtsam, kuna mul polnud mingeid põhimõtteid...
või väärtusi, millest selles vanuses rääkida.
Ja see on tõeline boonus, kui deidid linnas, nagu London.
Mis tahes enesehinnang on piduriks, ei soovita.
Ma olin valmis end täielikult muutma,
mida iganes see inimene minult soovis.
Lihtsalt muudan ennast, teen mida iganes ta soovib.
Parem juba otse küsida:
"Mida sa minust tahad?" Teeme ära.
Lihtsalt vormi mind selliseks nagu tahad.
Olen väga pikk, võin olla tilluke.
Võin olla tilluke, nagu Pöial-Liisi,
Anne Geddesi beebike, kalendris, tulbi sees.
Ei suuda veel peadki toetada ega silmi avada, tilluke naine.
Hästi, võin olla ka upsakas.
Võin sinu pärast upsakas olla.
Võin öelda: "Arvad nii või."
"Kuidas nii oleks?"
Teen mida iganes!
Lihtsalt ütle, mida sa tahad. Teen seda.
Tuleb välja, et esimesel deidil ei tasu neid asju öelda.
Eriti veel keeglisaalis üle raja hüüda.
Ja ma austan seda,
ja ma austan Rowansi töötajaid, et nad sellele reageerisid, nii et...
Kahekümnendates oli lihtsalt palju kergem deitida.
Kõik muutub raskemaks.
Ilmselt seetõttu, et muutume vanemaks.
See muutub, kuidas armastust näed või sellest mõtled.
Kuidas tahad armastust kogeda.
Kolmekümnendates kõik muutub.
See algab nii: "Tahaksin sulle tšatnit teha,"
nii sa tahad armastust avaldada.
Muutuvad ka asjad, mida otsid.
Nüüd otsin kedagi, kes paneb mind tundma sama,
kui lennujaamas oma kohvrit näen,
hüüan: "See on minu kohver!"
Teiste arust on nagu tavaline kohver.
"Ei, see on minu kohver!"
"Seal sees on minu asjad."
Just seda tahan ma tunda.
Nende inimeste leidmine on palju keerulisem, arvestades,
kuidas inimesed nüüd kohtuvad.
Olin kolmekümnendate alguses
korra kohtinguäppides, see polnud lõbus.
Põhiliselt seletasin seal 21-aastastele meestele,
mis on Concorde'i lennuk,
tegelikult oli päris naljakas, peaksite ise proovima.
Saate öelda: "Väga-väga kaua aega tagasi,
"aasta oli siis 2000...
"oli üks lennuk, mis lendas väga kiiresti."
"See oli liiga... lärmakas."
Ja nemad vastu: "Appike, räägi mulle veel!"
Kõik muutub lihtsalt raskemaks.
Olgu, ma kuulen ennast seda ütlemas:
"Oh, ma olen nii vana." Tean, et ma pole veel vana, olen 32.
Ma pole ju veel vana? Vananen ma küll.
Vananen mitmel viisil.
Olen hakanud ütlema: "Turvalist reisi."
Saate aru, mida mõtlen?
Ei tea, mis juhtus, see lihtsalt algas.
"Turvalist reisi."
"Turvalist lendu, turvalist reisi."
Kui näed kunagi teismelist ütlemas:
"Turvalist reisi,"
on ta maskeeritud võmm ja...
lähed nüüd miskipärast vangi.
Aga kõik on raskem.
Kui sind maha jäetakse, on see kolmekümnendates raskem
kui kahekümnendates, sest nagu ma enne juba ütlesin,
kahekümnendates sinu isiksus alles kasvab,
seega ei võta sa sellist tõrjumist liiga isiklikult, on nii?
Mõtled: "Pole hullu."
"Olen aasta või kahe pärast teine inimene,
"kõik on hästi."
"Ole sina ise, elu on veel ees. Jääme loomulikult sõpradeks."
Kui sind kolmekümnendates maha jäetakse,
jäetakse sind maha selle pärast, milline sa päriselt oled.
Ja mul on kahju,
kui seda nüüd alles esimest korda kuulete,
aga see on teaduslik fakt, teadsite?
Kolmekümneselt on meie isiksus lukus.
Selline ma nüüd igavesti olengi. Ma olen nii paganama löödud.
Ma olen löödud! Nagu mängiks Mario Karti
ja proovid otsustada, millise tegelasega mängida,
mõtled liiga kaua ja nüüd saab aeg otsa.
Jääd kogemata viimase kasti juurde,
ja nüüd nii ongi: "Olen nüüd elu lõpuni Waluigi, jah?"
Suurepärane.
Ideaalne.
Oleksin pidanud tegelase nime muutma,
sellele naljale ei reageerita eriti,
tundub, et Waluigi jätab ühiskonna külmaks.
Just nii ütlesingi!
Teda lihtsalt ei mõisteta, jääb oma venna varju, kas pole?
Tegelikult on ta päris kuum ju.
Pikk ja vuntsidega, hullumeelne.
Waluigi näeb välja, nagu tüüpiline Ida-Londoni mees.
On ju?
Näed neid rendirattal ja hõikad: "Waluigi sõidab rattaga, hullumeelne!"
Niisiis, on raske leppida faktiga, et selline sa nüüd oledki,
kogu ülejäänud eluks, ise said alles 30.
Ei taha kõlada halvustavalt: "Oh, selline ma nüüd igavesti olengi."
Ma tõesti soovin, et enesehaletsus
ei oleks muutunud nii suureks osaks minu enesereklaamist või brändist,
aga nii on see läinud.
Pidasin enesehaletsust millekski,
millest ma lõpuks välja kasvan,
aga tuleb välja, et seda ei juhtunud.
Enesehaletsusega on hoopis nii,
et mida vanemaks saad,
seda täpsemaks enesehaletsus muutub.
Tunned ennast paremini, sõbrad tunnevad sind paremini,
teismelisena võisin igasugu asju õhku loopida:
"Ma ei leia kunagi peikat, olen üks vanatüdruk."
Teismelisena on tore end vanatüdrukuks kutsuda.
"Jään vanatüdrukuks, ma ei leia kedagi."
Ja su sõbrad ütlevad: "Plika, mida sa ajad?"
"Hull oled, ära tee ennast nii maha,
"muidugi leiad armastuse, ära jama,
"ära räägi endast nii."
Nüüd kui olen 32...
kui ma midagi sellist ütlen: "Ma ei usu, et kunagi abiellun,"
ütlevad sõbrad: "Noh, abielu polegi kõigile."
Ja mina...
"Nojah, olgu siis nii."
"Mäng käib, mäng käib."
Ütlesin enne, et vananen erinevat moodi,
üks näide on see,
et olen seda nalja juba mitu korda teinud,
juba nii palju, et kannan nüüd põlvekaitsmeid...
Nii et jah, aitäh! Ei.
Ma pole kindel, miks te plaksutate.
Ohutuse pärast vist?
Hullumeelne.
See on probleem, kui sul on lähedasi sõpru.
Ei, see kõlas nüüd halvasti.
Kui sul on lähedased sõbrad
ja lähed parasjagu kellestki lahku, siis on see raske,
ja olge nüüd enda vastu ausad,
kui su lähedane sõber kellestki lahku läheb,
oled küll tema pärast kurb,
aga samas on see päris paeluv, eks?
Mõistate, mida öelda tahan? Raske on mööda vaadata.
Olge ausad.
Nagu siis, kui rakett Guy Fawkesi päeval külili kukub
ja siis rahva hulka lendab ja värki,
kõik on veidi hirmul, aga uudishimust minema ka ei lähe.
Just sama tunne on siis, kui lähedane lahku läheb.
See on raske, nii raske,
seda seetõttu, et lähedased teavad, milline sa oled.
Teavad, milline sa sügaval sisimas oled.
Nad tunnevad sind aastaid.
Samamoodi teavad lähedased sõbrad,
kuidas sa oma isiksust muutsid,
et selle teatud inimesega koos olla.
Nüüd on see suhe läbi,
ja häbitunne, millega tuleb sõprussuhete juurde tagasi pöörduda,
on kuradi alandlik, eks? Ainus sarnane näide, mis mul pähe tuli,
oleks see, kui laseksid töö jõulupeol omal püksid täis...
reede õhtul, jah, olete samal lainel?
Mõte sellest, et pead
esmaspäeval tagasi tööle minema...
"See oli hullumeelne!"
"Kes see oli?"
Temaga ei tundu kõik korras olevat, ta vajab meie tuge.
Just nii ma tundsin.
Tundsin piinlikkust oma lähimate sõprade poole pöörduda.
See oli hullumeelne, seega pärast seda lahkuminekut
rääkisin täiesti suvaliste inimestega.
Ükskõik, kes läheduses oli.
Sel ajal elasin koos oma 80-aastase vanaemaga.
Päris veider parima sõbranna karakter,
kui parasjagu tänapäevane lahkuminek pooleli on.
Ta andis endast parima, oli fantastiline.
Väga raske on seletada naisele,
kes sündis II maailmasõja ajal, mis on kiindumisteooria.
"See ärev kiindumus tuleneb normidest," nii või?
Sellest polnud kasu.
Pöördusin täiesti võõraste inimeste poole,
mehe, kes tol ajal mu korterit koristamas käis.
Maksin talle selle eest, oluline info.
Maksin talle, tema nimi on Lindsey,
ta oli imeline, milline imeline mees.
Kohutav koristaja, selles osas ma teda ei soovita.
Tal oli koristamisega selline džässilik suhtumine.
Tegi seda, mida süda soovis...
näiteks vältis suuri seadmeid.
Ta süütas viiruki ja jättis selle minu koju põlema.
Ja mis minu jaoks kõige imelikum on,
ta muutis iga nädal oma WhatsAppi profiilipilti.
Miskit on siin korrast ära.
Aga ta oli nii imeline.
Lindsey oli...
Rääkisin talle oma lahkuminekust kõike,
juba meie esimesel kohtumisel. Esimene asi, mida ta minult küsis:
"Tibi või vennike?"
Ma ütlesin: "Lindsey, käid ajaga kaasas, mu sõber."
Pagan.
Ja siis läbis mu keha häbitunne,
seisin seal, täiskasvanud naine, tõsine ja emotsionaalne,
ja pidin talle tunnistama:
"Vennike".
"See oli vennike."
Mul polnud häbi, et mees mu südame murdis,
mul pole enam häbi hetero olla.
Olen sellega rahu teinud. On nagu on.
See tundub veidi nagu ajas tagasiminek.
Päris retro deitimiseelistus, või mis?
Oleme ühiskonnana edasi liikunud,
ja mina ripun siin vana küljes.
Meestega deitimine,
see toob palju samu emotsioone esile,
mida tunnevad need, kes vinüüle koguvad.
Need kuuluvad mõlemad gruppi,
mis on esirindlikult
väljasuremisohus, on nii?
Ütlesime mõlemad asju:
"Halb kättesaadavus ja kvaliteet
"muudavad asja võluvaks."
Seisin siis oma korteris ja ütlesin: "Vennike."
Lindsey vastu: "Kaua teie suhe kestis?"
"Kaheksa kuud," vastasin.
Ja Lindsay:
"Ja mille üle sa siin pillid?"
"Mis pagana pärast sa pillid?"
Lindsey tõi mind mu enda kodus maa peale.
See mees rääkis, nagu asjad on.
Kohtusime sel päeval esimest korda, ta rääkis mulle kõigist oma suhetest,
oma armastustest ja kaotustest, ta ütles midagi, mida ma eal ei unusta.
Enne lahkumist pööras ta uksel ümber ja ütles:
"Sa pead mõistma, et meid loodi siia ilma selleks, et kannatada."
"Ainus mis teha saad, on iga olukord naljaks keerata."
Ma ei tea, kas mind puudutas just ingel,
või on Lindsey kunagi kellegi nalja pärast maha löönud.
Proovige uskuda esimest varianti, see on võluvam.
Mul hakkasid valikud otsa saama, ma ei saanud lähedastega rääkida,
mul oli häbi.
Memm läks tagasi Uus-Meremaale, Lindsey käis korra nädalas.
Tegin, mida kõik minusugused teeksid,
läksin vastuste saamiseks internetti, loomulikult inkognito.
Minu probleem on, et ma ei näe südamevalu...
Minu jaoks on südamevalu probleem, mis vajab lahendamist,
mitte lihtsalt kogemus, mis läbi elada.
Seetõttu otsisingi järgmist:
"Kas sind võidakse maha jätta, kuna oled liiga lahe?"
Sulle avaneb üks osa internetist,
veebimaailm suhtenõustajatest.
Ei tea, kas see on kellelegi tuttav,
kui ei, siis seletan lühidalt.
See on peamiselt Ameerikas populaarne ning sarnaneb life coaching' uga.
Seda haldavad tavaliselt veidrikud, kelle nimi on Declan või Gavin.
Neil on ülikonnad seljas,
nende URL-id on hullumeelsed, meeleheitlikud,
näiteks: "Kuidas eksi tagasi saada.com!"
"Su eks oli mõrd, aga võib-olla sinu eluarmastus.org."
".edu."
Ja need mehed on lihtsalt kurikaelad, kogu see tööstus on pahaendeline,
nad jahivad inimesi, kes on kõige enam haavunud.
Oma elu madalpunktis. Nad üritavad lihtsalt raha pommida.
Nad meelitavad su tasuta artiklitega ligi,
teevad hea eeltöö,
lõpuks kuulad nende iganädalast netisaadet.
Hiljem ehk juba mingid töövihikud,
20 USA dollarit töövihiku eest, miks mitte?
Mida nad sinust tegelikult tahavad,
nad tahavad sind meelitada,
et teeksid nendega individuaalseid Zoomi seansse, jah?
Need võivad maksta 500 või 600 USA dollarit, julm ju.
Pealegi, nende meeste nõuanded pole sittagi väärt.
Ärge kuulake nende nõu.
Ühes artiklis oli nende nõuandeks järgmine:
"Riietu iga päev nii, nagu kohtuksid oma eksiga."
"Riietu iga päev nii."
Lasen teil hetke selle üle mõelda.
Kannan iga päev selliseid riideid.
Ma ei taha sellisena eksiga kokku sattuda.
Kas suudate uskuda, et selle välimuse nimel on nähtud 32 aastat vaeva?
Võin seda kirjeldada nii:
"Suudan iga päev
"kuidagi nii riietuda,
"et näen välja, nagu 1980ndatel kaduma läinud laps,
"või siis ema, kes seda kadunud last otsib."
Kuulen, et mõni plaksutab.
See solvab mind veidi,
see tähendab ju, et arvate sama.
Teadsin, et ei saa nende meeste halba nõu kuulda võtta.
Leidsin naissoost suhtenõustaja,
arvasin, et sobib mulle paremini.
Tema oli Gillian.
Ta ei meeldinud mulle ka, nõuanded olid sama halvad.
Üks oli näiteks selline: "Joo rohkem vett."
"Kui oled lahku läinud, siis joo rohkem vett."
Perse, Gillian, mu süda on murtud,
mida kuradit sa räägid?
Ole vait.
Ja siis näiteks: "Liitu klubiga."
"Liitu klubiga, ole sotsiaalsem."
Gillian, ma pole 8-aastane.
Mida kuradit? Mis pagana klubi?
Kõige hullem oli see: "Ära kanna avalikus kohas AirPodse,
"nii ei teki sul võimalust vestelda
"võõrastega."
Issand halasta, Gillian.
Sa pead AirPodsid välja kiskuma mu surnud, külmast...
Võtan mulla alla ka oma AirPodsid kaasa.
Igaks juhuks, saan kirstus rokkida, kui mind elusalt maetakse.
Gilliani kinnisidee oli ka lapsepõlv.
See on ka teraapias praegu suur teema.
Töö sisemise lapsega jne.
Ei usu seda, ei koti.
Mind ei huvita lapsepõlv.
Minu sisemine laps on omapead.
Minu jaoks pole sellest abi,
kui neid vanu asju lahkan,
lapsepõlv on ajalooline sündmus. See on juhtunud.
Ma ei saa seda muuta.
See on Stonehenge, Sydney olümpia aastal 2000.
Ja mis kõige olulisem, ma ei mäleta lapsepõlvest suurt midagi.
See peaks olema üks märk, et midagi halba ei juhtunud, eks?
Kui midagi traumaatilist oleks olnud, siis ma ju mäletaks.
Olen oma minevikust traumasid otsinud,
et oma täiskasvanu isiksuse vigasid selgitada.
Mu isa oleks korra peaaegu uppunud,
see läks vist trauma alla.
Või siis ka mitte,
ma polnud kurb, olen aus.
Muidugi armastan oma isa. Las ma selgitan.
Kui keegi peaaegu upub,
siis see tähendab, et ta peaaegu uppus,
aga kontekst on ilmselt see, et oli suvi.
Mõistate, kuhu sihin?
"Tere, isa peaaegu suri, aga ma ei hakka valetama, õhkkond oli laitmatu."
Oli hea aasta, 2004 ikkagi.
Seega mul pole traumat.
Trauma pole minu jaoks. Ei tunnegi sellist.
Ütlen aga üht,
lapsepõlve lahkamise juures on huvitav see,
paljud minuvanused seda ka kogevad,
et taipan, et olen jõudnud samasse vanusesse,
kui mu vanemad minu said.
Me ei tundnud oma vanemaid, kui nad olid nooremad,
ja nendega lõpuks kohtuda,
täiskasvanu täiskasvanuga,
mõistan oma lapsepõlve nüüd palju paremini.
Isa tuli iga õhtu töölt koju,
ei öelnud meile midagi, läks otse tagatrepile,
tõmbas magamaminekuni suitsu ja jõi kohvi.
Nüüd kolmekümnendates mõtlen: "Tee mida heaks arvad, semu."
Joo seda Nescafed, sama tume kui öö, 14 suhkrutükiga,
vähemalt sa tunned midagi, paps.
Meie papsidel ju ASMR-i polnud.
Mõelge sellele.
Meie papsidel polnud 90ndatel ASMR-i.
Neil polnud hüdropressi,
millega Pringlesi purki purustada.
Kuidas nad lõõgastusid?
Neil olid ainult maksustamata sigaretid ja tühjus. See oli raske.
Ja siis veel mu ema.
Mu emal oli 28-aastaseks saades juba kolm last.
See on rõve. Lapspruut, lapspruut.
Mis toimub? Kolm last! 28!
Hullumeelne, kui ma praegu oma ema kohtaksin,
oleksin tema sõbranna, kes veenaks teda ennast mitte saama.
Mõistate? Usun, et keegi meist siin ruumis
ei saaks end feministiks kutsuda, kui ta sama ei teeks.
Jah? Kui sa poleks nõus ajas tagasi minema
ja oma ema veenma,
et ta sind ei saaks.
Ta võiks sellega mõne aasta oodata.
Kõik hulluvad: "Läheksid ajas tagasi, et beebi-Hitler tappa?"
Kurat, läheksin ajas tagasi,
et iseennast tappa,
siis saaks mu ema Balile minna.
Ja see on feminism. Ma arvan.
Usun, et see on nii.
Niisiis, Gillian ei sobinud mulle.
Teadsin, et ei kannata teda enam, seega liikusin edasi.
Ma leidsin Püha Graali, selle ühe ja ainsa, tema nimi oli Margaret.
Margaret oli kaheksakümnendates ameerika daam,
vanem naine, rääkis sellise madala häälega.
Kuulasin tema netisaateid iga õhtu.
Margaret oli imeline.
Tal oli komme hõisata
autokleepsude hüüdlauseid, kui juttu oli lahkuminekutest.
Kõik olid sellised asju kuulnud.
"Ainus väljapääs on otse läbi minna."
Kõik on seda kuulnud. Vihkan seda ütlust.
Samuti ei mõista ma seda.
Aasta on 2024 ja me pole ikka leidnud võimalust ringiga minna?
Meil on vibreerivad anaalkuulid.
Bluetoothi tehnoloogial, kas pole?
Ja me ei saa ikka lahkumineku laastamistööst mööda hiilida?
Mida need teadlased teevad? Kas nad pole kunagi armunud olnud?
Mida selles vanuses tegema peaks,
me peaks välja mõtlema, mis on meie väärtused,
ja kas need ühtivad tema väärtustega, kellega tahame koos olla.
Kui ei, siis otsi edasi. Kui jah, siis jätkake koos.
Suurim teema on lapsed.
Pead otsustama, kas soovid lapsi.
Kui selles ei klapi, on takistus liiga suur.
Ja mul on piinlik öelda,
aga mõistsin seda siis, kui endalt esimest korda küsisin,
mitte kas ma peaksin lapsi saama, vaid kas ma neid üldse tahaksin.
Ja tuleb välja, et vastus on "Ei."
Ja tuleb välja, et see on vale vastus.
Ma ei soovita seda.
Kui nii tunned, siis ära seda kellegagi jaga.
Sotsiaalselt aktsepteeritav vastus on: "Ehk ühel päeval."
"Neiu ei avalda seda kunagi."
See meeldib neile, ei taheta eitavat vastust.
Ja isegi, noh, nad aktsepteerivad seda.
Ma arvan, et mõnikord näevad inimesed minu seisukohta
mitte lapsi saada millegi radikaalse või poliitilisena,
nagu meeleavaldus.
Selle taga pole mingit meeleavaldust, see pole radikaalne.
Ma olen lihtsalt laisk ja mulle ei meeldi kummardada.
See on piisav motivatsioon last mitte saada.
Jumal ei loonud mind selleks, et enne kella üheksat hommikul ärgata.
Usun, et inimeste motivatsioonid last saada
on veel rohkem perses kui minu oma.
Mõni saab lapse, kuna ei taha üksi surra.
Ei mõista seda loogikat,
päev, mil sa sured,
on juba ettemääratult halb päev.
Saate ju aru?
Investeerid aastakümneid oma elust,
et sel ühel päeval keegi veel sinuga oleks.
Persse, pane lihtsalt DVD tööle, olen sama õnnelik kui Larry.
Laske mul üksi surra, koos kõigi hooaegadega.
Aga ma tunnen ennast,
ja seda oli tore avastada, kuid see pole veel kõik.
On veel arvamus,
kui oled sündinud kehasse, mis suudab last kanda,
on see midagi, mida kindlasti ühel päeval teha tahad.
Käisin hiljuti laste sünnipäevapeol,
mängisin lastega, nad meeldivad mulle,
saan nendega hästi läbi.
Üks vanem meesterahvas märkas seda ja ütles:
"Kas see toob sinus emalikud tunded välja?"
Persse, selles on midagi väga õelat.
Lausa "emalik" jah?
See annab mõista,
et iga väike tüdruk tahab emaks saada,
see lihtsalt ootab, et välja tungida,
et lõpuks selleks kõikvõimsaks emaks saada.
Kuule kutt, ma pole üllatusmuna.
Siin pole midagi.
Kõik need bioloogilised tõed,
mida noore tüdrukuna kuuled ja mis on tegelikult üsna jõledad.
Näiteks üks on alati selline:
"Sul on sündides kõik munad, mida eales vajad,
"need sündisid sinu kehas ja ka sinu beebidel
"on kõik munad, mida nad vajavad. Nad on väiksed kalamarjad,
"kõik munad, mida nad eal vajavad."
"Kuule mees, tõmba tagasi
"ja lõpeta seletamine, et ma munasid täis olen."
"Viska kohe pikalt."
Oleme pidevalt vastamisi. Need kes tahavad lapsi
ja need kes ei taha.
Minu motivatsioonid mitte last saada,
pean tunnistama, need kõiguvad, kahe vahel,
see oleneb minu hetkelisest enesehinnangust.
Kui ma ennast hästi tunnen, on mul järgmine põhjus:
"minu vanavanemad ja vanemad,
nad said laitmatult hakkama."
Kui mul halb tuju on, siis mõtlen:
"Mis iganes see on, aga see peab lõppema."
"Pead olema tüdruk, kes sellega maha saab."
Aga see on hullumeelne...
Oli võimas seda enda kohta avastada,
kuna see mõjutab kõiki mu suhteid,
mida ma siit edasi kogen.
Saan selle eest Margareti tänada.
Vana Ameerika daam,
kes teeb netisaateid, mida ma iga õhtu kuulan.
Margaret õpetas ka seda, üsna lame seda välja öelda,
aga ta õpetas mind mitte kunagi alla andma.
Olin väga madalas kohas, kui teda kuulasin.
Ta õpetas mulle, et usk peab püsima.
Sest mõnikord, ja see on nüüd oluline,
mõnikord on oluline väiksed jamad läbi elada,
kõik need 16 000 sõna, aga loodan, et see jõudis teile kohale,
see inimene, kes ütleb:
"Ma oled sinuga lõpuni."
Ja see pole kunagi esimene kohver, mis pagasilindilt tuleb.
Tuleb enne paar tiiru oodata, kui sa just äriklassis pole.
Pean teda selle eest tänama.
Mul on hea meel, et seda tegin, sest nüüd aasta hiljem,
selle märkme kirjutamisest siis, olen ma kihlatud ja see on põnev.
Loomulikult pole ma kihlatud.
Ma...
Mida?
Vabandust?
Kas keegi teist üldse kuulas...
kasvõi ühte asja...
mida ma rääkinud olen?
Muidugi pole ma kihlatud!
Miks ma peaks olema? Ja miks ma peaks seda teile ütlema?
Ma ei tunne teist kedagi.
Räpane trikk, aga olite selle ära teeninud.
Räägin, mis tegelikult juhtus.
Ma pole kihlatud. Räägin, mis tegelikult juhtus.
Ma olin meeletult kurb.
Olin kurb ega teadnud miks.
Mul polnud vastust,
kuna see polnud just eriti tõsine suhe,
aga lahkuminekutega kord juba on nii.
Sa ei tea, milline sind rajalt niidab, nagu halvaks läinud austriga.
Üks neist lööb sind kindlasti jalust, eks?
Nii oli ka seekord. Olin meeleheitel,
leidsin end mõttelt, et teen selle ära.
Broneerin Margareti juurde aja
Zoomi seansiks.
600 USA dollarit.
Võite parastada.
Võin seda endale lubada.
Olen hea kooslus finantsilisest stabiilsusest
ja mentaalsest ebastabiilsusest.
Just õige ohver petta saamiseks, eks?
Olen nagu Shelley Winters igas filmis, kus ta mänginud on.
See on nišinali.
Läksin siis ta veebisaidile
ja avasin enda arvates broneerimisvormi,
aga seda seal ei olnudki.
Oli vaid YouTube'i pisipilt,
mis kandis pealkirja "Kurb teadaanne."
Jah, Margaret on surnud.
Vägev reaktsioon inimestelt, kes just tema olemasolust teada said.
Ärge võtke isiklikult.
Aga aus.
Ei, see on tõsi. Tean, et see kõlab hullumeelselt.
Aga ta polnud mitte just surnud,
vaid oli surnud
kogu see aeg,
mil tema netisaateid kuulasin
ja töövihikut lugesin.
Ma ei tea, kas kellelgi on kunagi kuues meel avanenud,
aga tunne ei ole hea.
Tunne pole üldse hea.
Kas see pole kellegi arust hullumeelne?
Kuulasin kuid nõuandeid naiselt,
keda pole enam olemas.
Mida paganat? See on hirmutav.
See on nii pagana hirmutav,
idee sellest, et kuskil on olemas versioon meist endist,
kuskil on versioon Margaretist,
kes elab igavesti ja mida ei saa kunagi kustutada.
See on hirmuäratav.
Mis minust saab?
Milline on minu pärand järgmistele põlvkondadele?
Kas see märge? See märge? See pagana märge!
Kurgine, kas see ongi?
Ei saa ju olla.
Ja see on kõige veidram osa minu etenduse juures.
Sama, nagu Margaretiga,
selles mõttes, et Margareti pole enam olemas,
ka inimest, kes selle märke kirjutas, pole enam olemas.
Tunnen vaevu selle naise ära.
Ja ikkagi tean, et kui minu süda jälle murdub,
kohtun temaga taas.
Sest nii asjad toimivadki. Inimesed tegelikult ei muutu.
Igaveseks lukus.
Teen samu vigu ikka ja jälle.
Lõputu ring.
Ainus, mida praegu teha saan,
on kõik tarkuseterad, mis mul praegu on, kokku koguda.
Anda need edasi oma järgmisele versioonile
ja loota ning palvetada, et ta paremini hakkama saab.
Tegelikult ongi kõik.
Aga et täiesti aus olla,
ma hoiatasin teid alguses,
ma ei tule lõppudega hästi toime.
Subtiitrid: Mariliis Sild Transperfect Media jaoks