Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Čau! Nē. Pārtrauciet.
Nopietni - pārtrauciet.
Apsēdieties.
Apsēdieties. Ak, neviens nepiecēlās.
Man nepadodas nobeigumi.
Ņemiet to vērā.
Paskaidrošu.
Viss kļūs saprotams, līdzko paskaidrošu,
uz kā balstās šis šovs.
Nesatraucieties -
šovs ir vienkāršs, un tas balstīts uz vienkāršas piezīmes.
Uz piezīmes mana iPhone Notes lietotnē.
Mums visiem pazīstams koncepts?
Nezināt, kas ir lietotne Notes?
Vieta, kur mana vecuma
cilvēki ar līdzīgu pieredzi
un līdzīgu garīgās veselības stāvokli
pauž savas dziļākās, tumšākās un intīmākās domas
mūsu ieskatā visu laiku drošākajā lietotnē.
Vai ne? It kā tā nebūtu instalēta
visās Mac ierīcēs, kurām pieskaries vai pat tikai iedomājies par tām
pēdējos piecos gados.
Mīlu lietotni Notes. Fanoju par to.
Šī lietotne ir sasodīti daudzpusīga.
Tā spēj visu. Dīvainā kārtā tā bieži
aptver visu, ko cilvēks piedzīvo.
Lietotnes Notes formātā izlasu tik daudz.
Savu iepirkumu sarakstu lasu
tādā pašā stilā un šriftā
kā slavenības atvainošanos par rasu rupjību.
Lietotne spēj gan to, gan to.
Man patīk lietotne Notes, jo es uz to paļaujos
tikai tāpēc...
Godīgi atzīšos diskutablā netikumā.
Man riebjas rakstīt kladē.
Man riebjas skatīties uz cilvēkiem, kuri raksta kladē.
Man riebjas skatīties uz cilvēkiem, kuri sabiedriskā vietā raksta kladē.
Tas ir sasodīti nožēlojami.
Tieši tā.
Kļūstu neciešama,
kad ieraugu kādu sabiedriskā vietā rakstām kladē.
It kā manī čukstētu kāda balstiņa: "Kas par gudrinieci!"
"Jūties tik īpaša, kladē pierakstot domas."
"Pie tevis ir atlidojusi mūza
"ātrās ēdināšanas restorānā.
"Tāpēc nolēmi rakstīt uz papīra."
Reiz skatījos, kā kāda sieviete
pludmalē rakstīja dienasgrāmatu.
Ej ellē! Kā tev nav kauna?
Piegāju pie viņas un teicu: "Atvainojos!
"Nezināju, ka starp mums ir rakstniece!"
"Mūs ar savu klātbūtni pagodinājis Ernests Hemingvejs."
"Atvainojiet, dažiem no mums jāpievēršas
"pašbilžu uzņemšanai.
"Tās sūtīsim vīriešiem, kuri nevēlas pavadīt laiku ar mums. Visu gaišu!"
"Nopietni jāstrādā."
Man riebjas rakstīt kladē. Man tās riebjas.
Rakstīšana kladē
man agrāk šķita svarīga.
Tā nozīmēja, ka esi izmeklētājs
vai kaut kas cits nozīmīgs.
Slepkava Zodiaks.
Vai nu, vai nu.
Muļķīgi, ka jebkurš var nopirkt Moleskine dienasgrāmatu.
Moleskine iegādei vajadzētu izsniegt atļauju.
Jābūt sakarībai
starp ideju kvalitāti un papīra biezumu.
Neatkāpšos no šī uzskata.
Atzīstos, ka vienai lietai izmantoju kladi.
Kladē pierakstu mēnešreižu grafiku.
Lai neviens to neizsekotu!
Ja jums ir mēnešreizes, iesaku darīt tāpat.
Jo man nepatīk, kā šīs lietotnes darbojas,
un tas, ka resnie runči Silīcija ielejā zina,
kad tieši vēlos sev padarīt galu.
Nevienam neizpaud šo informāciju.
Tā ir vērtīga informācija.
Ir grūti izskaidrot tiem, kuriem nav mēnešreižu,
apsēstību ar mēnešreižu grafika veidošanu.
Sekoju līdzi ne tikai mēnešreizēm, bet arī visam, kas saistīts ar tām:
uzskaitu kārotos ēdienus, domas un izjūtas.
To ir grūti izskaidrot tiem, kuriem nav mēnešreižu.
Saku viņiem: "Brāli,
"ja tavās olās ik mēnesi notiktu
"kaut kas tāds,
"kas tev liktu vēlēties pārcelties uz Berlīni
"un sākt jaunu dzīvi,
"tu arī klausītos raidierakstus.
"Tāpēc liec mani mierā!"
Jocīgi, ka man agrā jaunībā nemācīja sekot līdzi mēnešreizēm.
To sāku darīt tikai krietni pēc 20 g. v. sasniegšanas.
Nezinu, vai šajā valstī ir tāpat,
bet Jaunzēlandē
pienākums mācīt par menstruālo ciklu
nez kāpēc tika uzlikts
sporta skolotājiem.
Nezinu, vai vēl kaut kur tā ir.
Tātad pieaudzis vīrietis
vārdā Niks Vilsons
ar balinātiem matiem, otrādi uzvilktu cepuri un saulesbrillēm,
kas izskatās tā, it kā cepurei būtu acis.
Viņš kā piemēru rādīja tējas tasīti un teica:
"Ik mēnesi tev tecēs tik daudz asiņu, ka tās piepildītu tasi."
Man bija 11 gadi. Vaicāju: "Tecināšu asinis šajā tasē? Ko tu stāsti?"
Neprāts.
Sporta skolotājs - no visiem skolotājiem visnespējīgākais izprast emocijas.
Tas pat nav īsts darbs.
Atgriezīšos pie piezīmes.
Pastāstīšu par piezīmi.
To pierakstīju,
atzīstos, sarežǵītā dzīves periodā.
Šādos periodos parasti telefona lietotnē Notes tiek ierakstīta piezīme.
Pirmoreiz sāku dzīvot viena
kā pieaugušais.
Piedzīvoju pāris šķiršanās - kāpēc ne?
Man bija aizbraucis jumts.
Tas nebija mans spožākais gads.
Izveidoju piezīmi, un to uztvēru kā dienasgrāmatu.
Pierakstīju visas trakās emocijas.
Kopā ar visu citu, ko iekļauj lietotnē Notes.
Internetā ieraudzītas receptes.
Joku idejas.
Vienā piezīmē iekļāvu visu.
Pagājušajā gadā kādā brīdī
nodomāju: "Sasodīts! Super!"
"Šī piezīme ir superīga."
"Es varētu
"par šo piezīmi veidot stāvizrādi."
"Izdrukāšu šo piezīmi."
To neieteiktu nevienam,
kas šobrīd ir šeit.
Jo zināt, kā ir ar lietotnes Notes piezīmēm.
Lietotnes Notes piezīmēm nav nobeiguma.
Izrādās, ka nobeigums ir svarīgs.
Tas piešķir jēgu.
Tas sniedz iespēju apdomāt tikko izjusto pieredzi.
Ja nebūtu nobeiguma sniegtās iespējas mācīties no kļūdām,
mēs turpinātu atkārtot vienu un to pašu kļūdu.
Bet es to nezināju.
Mana pirmā kļūda:
piezīmi pārcēlu uz Microsoft Word dokumentu.
Asinspirts!
Formatējums - miskaste. Nav vajadzīgo šriftu.
Microsoft Word nav piemērota vide Notes piezīmei.
Tas ir kā lielveikalā nejauši satikt savu skolotāju. Tā nedrīkst.
"Pie velna, kā jūs te gadījāties, skolotāj?"
Es to izdrukāju.
Nepārbaudīju vārdu skaitu.
Uzrakstīju uz šīs līmlapiņas: "Lai veicas!"
Sasodīts!
Klusējiet, gļēvuļi!
Tātad izdrukāju piezīmi.
Pirms tam nepārbaudīju
vārdu un lappušu skaitu. Sāku drukāt.
Un...
Printeris drukāja un drukāja.
Drukāja, drukāja, drukāja.
Printeris bija drukāšanas atkarīgais.
30 lappuses.
Desmitā izmēra burti.
Nezinu, kurā brīdī piezīme no piezīmes pārvēršas
par traku, neapvaldītu manifestu.
Varbūt 16 tūkst. vārdu?
16 tūkstoši vārdu!
Valērija Solanasa, kura sašāva Endiju Vorholu,
sarakstīja 24 tūkst. vārdu manifestu.
Negribu lielīties,
taču es līdz Ziemassvētkiem sasniegtu to pašu apjomu.
Teikšu kā ir: to nav viegli lasīt.
Vārds vārdā nolasīšu vienu piezīmes teikumu,
lai radītu priekšstatu par manu emocionālo stāvokli
piezīmes sākšanas laikā.
Re, kur ir.
Neizskaistināju stāvizrādei.
Piezīme patiešām šādi sākas.
Viens vienkāršs teikums:
"Lai gan man ir daudz problēmu, bet man vismaz ir sirds."
Nē, paldies! Nē, paldies!
Nē, paldies!
Nē!
Nē, nē, nē!
Mana personība nav tāda.
No kādas Myspace stila pārejas vecuma elles
šī muļķe sūta ziņu?
Tur nav tikai stulbums emo stilā.
Tur ir arī dažādas parastas lietas, arī joku idejas.
Piemēra, vārds "gurķnastība".
Vārds radīts, lai aprakstītu pārāk daudzu gurķu nešanu.
Lūk...
Tur ir dažnedažādas emocijas un stili.
Lasot šo piezīmi, man kļuva skaidrs,
ka man pagalam nepadodas nobeigumi.
Neprotu pieņemt beigas.
Neprotu pieņemt attiecību beigšanos.
Minēšu vēl kādu piemēru.
Man to ir grūti darīt, jo redzu daudzas sejas.
Šī atzīšanās mani padara ievainojamu, jo tā ir patiesa.
Pēc pēdējo attiecību izjukšanas
tiešām gūglēju frāzi
"vai ir iespējams, ka tevi pamet, jo esi pārāk forša?"
Lūk...
Ar šīs frāzes izstarotā pazemojuma jaudu
pietiktu vesela ciemata uzturēšanai. Saprotiet?
Protams, ka gūglēju inkognito režīmā.
Inkognito režīmā - jo neesmu muļķe.
Nevēlos, lai tas uzrādās manā meklēšanas vēsturē.
Inkognito režīmam ir nelāga slava - to izmanto,
meklējot neķītrības.
Tas neattiecas uz mani.
To izmantoju, kad vēlos slēpt neiedomājamu trauksmi tā,
lai nekas neliecinātu par maniem meklējumiem.
Kā zināt, tas ir forši:
uzliec galvā cepuri,
uzliec brilles
un uz brīdi izliecies par kādu citu,
lai gan patiesībā šī ir tava patiesākā versija.
Tas visnotaļ
mani šokēja.
Jutos šokēta, ka gūglēju kaut ko tādu.
Jo esmu pieaugusi sieviete.
Man arī agrāk ir bijusi lauzta sirds.
Šajā jomā esmu pieredzējusi visu iespējamo.
Esmu pametusi un tikusi pamesta.
Mani reiz pameta pa telefonu kovida laikā. Tas bija briesmīgi.
Pretēji kā stāstā par supervaroni Kareivi.
Šādi nosaku, cik daudzi mana vecuma cilvēki ir publikā.
Teikšu godīgi.
Diezgan daudzi.
Reiz pametu vīrieti uz batuta.
Tas nebija mans spožākais brīdis.
Lai gan nelēkāju.
Tikai sēdēju uz tā.
Skumīgi līgojoties.
Varbūt tā pat ir sliktāk.
Reiz mani pameta,
kā attaisnojumu minot frāzi:
"Laikam nemīlu tevi tik stipri, cik tu mīli mani."
"Laikam nemīlu tevi tik stipri, cik tu mīli mani." Briesmīgi.
Pēc stundas šķiršanās laikā viņš precizēja:
"Lai gan nezinu, vai vispār tevi mīlu."
Atbildēju: "Labprāt pieņemu tavu pirmo piedāvājumu."
"Apspriedos ar savu komandu. Tas mūs apmierina,
"ja tas vēl ir pieejams."
Kā projektu pieteikumu realitātes šovā.
To dzirdēt ir briesmīgi. Un briesmīgi
to kādam pateikt acīs.
Turklāt tas pašos pamatos bija pārpratums
starp mani un šo vīrieti, jo tā ir taisnība.
Ja esmu ar tevi attiecībās, neprātīgi tevi mīlu.
Mīlu no visas sirds, un izjūtu mīlas mokas.
Tas ir saprotams?
Taču šis vīrietis laikam nesaprot;
daudzi mani partneri nav sapratuši,
ka viņus mīlu, taču ne īpaši cienu.
Līdz ar to viss ir līdzsvarā.
Izteicos pārāk skarbi?
Protams, ka cienu dažus vīriešus. Džimu Hensonu.
Man ir garš saraksts.
Saraksts vēl tiek veidots.
Taču šos vārdus bija sāpīgi dzirdēt, jo...
Viņa vārdos noteikti bija daļa patiesības.
Esmu romantiska. Eju līdz galam.
Nevaru izmainīt faktu, ka esmu romantiska.
Tas ir manas paaudzes simptoms.
Mūsu paaudzei tika mācīts, ka romantiska mīlestība
ir mīlestības galējā forma, kas par katru cenu jāpiedzīvo.
Viss, ko klausījāmies, skatījāmies un lasījām, mums mācīja,
ka romantiska mīlestība jāliek uz pjedestāla,
un pie tās par katru cenu jāstrādā.
Pieaugušā vecumā tas sabojāja manu personību.
Līdz ar to atskatos uz bijušajām attiecībām,
kas neizdevās un pat bija man kaitīgas,
taču aizvien uz tām raugos ar rozā brillēm.
Kā trifeļu meklēšanas cūka
ceļoju laikā un meklēju eiforiskas mīlestības mirkļus,
ko pēc daudziem gadiem žļembāju, lai gūtu dopamīna pieplūdumu
tagadnē. Tas ir nožēlojami.
Sajūta ir tāda, it kā pievērstos jau reiz izēstam Adventes kalendāram,
atplēstu tā kartona durtiņas,
blenztu uz tā plastmasas karkasu
un izmisīgi censtos atsaukt atmiņā šokolādes garšu.
Ne viss, ko teikšu, būs joki.
Šis tas... Nē.
Šis tas būs skumja dzeja bez atskaņām.
Apsolu, ka tas ir augstākais vienas sievietes šova punkts.
Saprotat manu domu? Par mums jaunākai paaudzei
ir pilnīgi cits uzskats par romantiskām attiecībām.
Nezinu, vai tā ir labāk. Internetā ievēroju,
ka līdz šim neesmu izklausījusies tik veca, kā tagad.
Ievēroju, kā jaunuļi izpaužas internetā.
Viņiem ir savas dzīves romantizēšanas koncepts.
Nezinu, vai jums tas ir pazīstams.
Koncepts ir tāds: pievienot romantiku
katrai sadzīviskai situācijai,
lai viss kļūtu romantisks un aizraujošs.
Tas ir tā: uzlej tēju tā, lai tas būtu piemīlīgi.
Pievieno mežǵīņotu salvetīti
vai to uzlej antikvārā 1998. gadā ražotā tējkannā.
Kā dīvainis.
Vai to darīt naktskreklā,
lai izskatītos pēc Viktorijas laikmeta spoka.
Dzīves romantizēšana. Varbūt aizej uz kafejnīcu.
Uzraksti zīmīti.
Zīmītē raksti: "Jauku dienu!"
Kāds to ieraudzītu un priecātos par sevi.
Romantizē savu dzīvi.
Lūk,
jautāju no sirds
un jautāju mīlot:
vai bērni jūtas labi?
Saprotat manu domu? Jo tas ir...
neprāts. Mīlu bērnus.
Mīlu sīkos, taču padomājiet nopietni,
jo "Trakā Maksa" stilā cīnīsieties par ūdens rezervēm
pēc aptuveni diviem mēnešiem. Tāpēc beidziet ākstīties.
Šķiet, tā šī paaudze reaǵē uz traumu,
ko radījusi pasaules sabrukšana.
Tā rezultātā ir izveidojusies tāda mēroga koķetērija,
kādu daudzus gadus neesmu redzējusi.
Lai gan pazīstu koķetēriju - uzaugu 2000 padsmitajos gados.
Sasodīts - pazīstu koķetēriju!
Piederu "Amēlijas" paaudzei.
Je suis Amelie. Pieprasu Amēlijas reabilitāciju.
Viņa ir foršs skuķis.
Mana vecuma sievietēm Amēlija ir kā filmas "Taksists" ļaunais varonis.
Uz šo joku neviens nekad nereaǵē.
Tomēr turpinu to stāstīt.
Lūk, kā izpaužas drosme.
Tas ir tik mīļi.
Šie bērni izturas tā, it kā būtu radījuši koķetērijas konceptu.
Saku: "Mans bērns, uzdošu tev jautājumu:
"vai esi kādreiz galvā uzlicis cilindru
"pašā vasaras vidū
"grupas Panic at the Disco koncertā,
lai iepatiktos biseksuālam puisim, kurš tevi necieš?"
Mana rīcība liktu tev nodrebēt.
Zinu, kas ir koķetērija.
Cieni vecajos!
Ja nezināt savas dzīves romantizēšanas konceptu,
varbūt atpazīstat tam līdzīgas situācijas.
Varbūt esat to ievērojuši algoritmos.
Doma par iešanu uz randiņiem ar sevi.
Esat ar to saskārušies? Atbaidošs koncepts.
Algoritms to agresīvi uzstiepj tiem,
kuri nav attiecībās.
Ideja ir tāda:
negaidi, līdz tevi uzaicinās uz randiņu.
Skuķēn, aizved sevi uz randiņu.
Uzkrāso lūpas.
Uzvelc melnu kleitiņu.
Pati aizved sevi uz randiņu, jā?
Pati sevi aizved uz randiņu. Viena.
Viena pati aizej vakariņās. Ja spēj ko tādu iztēloties.
Nezinu, ko tieši palaidu garām
pēdējos desmit gados. Manā laikā
šis koncepts bija pazīstams kā savas dzīves dzīvošana, sasodīts!
Sasodīts! Kas noticis ar mūsu sabiedrību?
Vairs nespējam normāli uztvert būšanu vienatnē.
Vairs nespējam neko darīt vieni paši,
ja vien to neuztveram citā kontekstā - kā būšanu attiecībās
ar sevi pašu. Atvainojiet!
Vai jums šķiet...
Vai tiešām jums šķiet, ieraugot
vecu itāļu vīrieti
sēžot skvērā,
dzerot sarkanvīnu
un pīpējot cigareti -
vai jums tiešām šķiet, ka šis vīrietis
pie sevis domā:
"Aizvedu sevi uz randiņu!"
"Vai cik jauks randiņš!"
Nē!
Jocīgākā zīmola maiņa
saistībā ar attiecībām ar sevi ir masturbēšana.
Ir notikusi masturbēšanas zīmola maiņa attiecību ar sevi kontekstā.
Tagad "mums pašiem ar sevi ir sekss".
Nē, paldies! Šī frāze nav domāta man.
Tā līdzinās frāzei "vientuļie vecāki, kas ir kopā, bet vieni".
Turklāt es sev riebjos. Kāpēc lai es gribētu pārgulēt ar sevi?
Neatbilstošs zīmols tiem, kuriem ir zema pašapziņa.
Vairs nespējam nosaukt lietas to īstajos vārdos.
Sauciet sišanu dūrē par sišanu dūrē.
Parasta sišana dūrē. Tai nav jābūt nekam vairāk vai mazāk.
Beigsim visu padarīt īpašu.
Neiededziet sveci.
Varam par to vienoties?
Neiededziet sveci pirms sišanas dūrē.
Sveces dzīvē jāiededz tikai šādos gadījumos:
kad kāds nomirst vai kad kāds kakā. Lūk, noteikums.
Jā?
Tātad...
Pie kā es paliku? Ak jā - esmu romantiķe.
Bez šaubām. Īsi pēc 20 g. v. sasniegšanas -
pirms desmit gadiem -
rīkojos kā jebkura romantiska persona:
pārcēlos uz Londonu -
uz mīlestības pilsētu!
Atvainojiet, tas bija domāts kā joks.
Jūs esat te bijuši?
Pie velna, kas tas ir?
Mīlestības dēļ pārcēlos uz Londonu - man tipiski.
To bija grūti izskaidrot ǵimenei un draugiem.
Un viņus pārliecināt, ka man viss būs labi.
Biju jauniete, kas pārceļas uz otru pasaules malu.
Jau sākumā uzdūros citātam,
kas apkopoja dzīvošanas pieredzi
tik rosīgā pilsētā kā Londona.
Tā autors ir krievu sociālists Aleksandrs Hercens.
Viņš precīzi aprakstīja dzīvi Londonā:
"Pasaulē nav citas pilsētas, kas būtu tik ļoti pieradusi
"cilvēku atsvešināt no citiem
"un pieradināt pie vienatnes, kā Londona."
"Dzīvesveids, attālums, klimats, milzīgais iedzīvotāju daudzums,
"kur izzūd personības -
"tas viss līdz ar kontinentālās daudzveidības trūkumu
"veicina vienādu rezultātu."
"Tam, kurš prot dzīvot viens, nav jābaidās
"no nogurdinošās Londonas."
"Dzīve šeit, gluži kā gaiss, ir kaitīga vājajiem un vārgajiem,
"tiem, kuri meklē uzmundrinājumu ārpus sevis,
"tiem, kuri vēlas tikt pieņemti, alkst līdzjūtību, uzmanību."
Bet man patīk autobusi.
To saku es, nevis viņš.
Lai metro iet ellē!
Londonas autobusos viss notiek.
Tieši tur dzīve rit uz pilnu klapi!
Saprotat manu domu?
Autobusa apakšējā stāvā bimbā četri sīkie.
Dzīve kūsā!
Vīrietis griež roku pirkstu nagus...
tik ilgi, ka kādā brīdī pieņem,
ka viņš jau griež kāju pirkstu nagus.
Uz pilnu klapi!
Aizvakar braucu iemīļotajā 73. autobusā.
Lai dzīvo 73. autobuss! Te ir daži fani. Foršs autobuss.
Pasaules tirgū tam būs liels pieprasījums,
73.!
73. ir mans iecienītākais maršruts.
73. autobusā nesen piedzīvoju kaut ko tādu,
kas pasvītro
dzīves Londonā radīto rezignētību.
73. autobusā iekāpa čalis ar izcilu atskaņotāju
un lieliskām skandām. Viņš atskaņoja dziesmu Cheerleader.
Lieliska dziesma. Viņš to skaļi atskaņoja
un vienlaikus uz mums visiem kliedza, ka vēlas mūs visus nogalināt.
Pretēju noskaņojumu sadursme.
Vecīt, brauc pa vienu joslu!
Bet tas nebija smieklīgākais.
Mani visvairāk sasmīdināja tas,
ka uzreiz kļuva skaidrs:
šis vīrietis nebija Spotify Premium abonents, un...
Vai kāds ir piedzīvojis nonāvēšanas draudus
ēdiena reklāmas pavadījumā, bet...
Jocīga pieredze.
Tāpēc man patīk Londona. Tā man ir piemērota.
Londona ir introvertu sapnis. Esmu introverta, tāpēc to mīlu.
Man patīk būt introvertai. Lepojos ar to.
Man riebjas ekstraverti. Man viņi šķiet vienlaikus biedējoši un garlaicīgi.
Jaunībā mums tiek uzspiesta
zināma ekstravertuma deva -
pat ja 20 g. v. esam introverti.
Pēc 20 g. v. bieži gāju uz randiņiem.
Es to darīju, un tam nebija ne vainas.
Pēc 20 g. v. Londonā ir forši iet uz randiņiem.
Taču tam ir kāda negatīva iezīme:
Tas nozīmē, ka Londonā uz randiņiem jāiet lielākoties ar britu vīriešiem.
Nevēlos paust necieņu!
Taču man,
tieši man,
satikšanās ar britu vīriešiem tieši man
reizēm šķita kā starptautiskās diplomātijas projekts,
kura ietvaros esmu atsūtīta no salām
uz šejieni
mācīt raudāt vīriešiem, kuri gājuši internātskolā.
Bez maksas!
Aizraujošs apgriezts koloniālisms.
Spridzīgs.
Man tas bija kultūršoks,
jo nekad mūžā nebiju sastapusi augstākās sabiedrības pārstāvi.
Esmu no Jaunzēlandes.
Pie velna! Kas tā ir par lietu?
Nopietni! Patiešām!
Dažiem pat ir dzimtas ǵērboņi. Kā, lūdzu?
Kas par lietu? Manai dzimtai nav ǵērboņa.
Ja tas attēlo dzimtas turību vai vēsturi,
tad manas dzimtas ǵērbonī vienā stūrī
būtu parasta zīmola brokastu pārslu kārba.
Marihuānas kaņepes lapa.
Un vārds "nediagnosticēts" latīņu valodā.
Lepni gozētos.
Šovakar te ir daži no mana klana. Jauki.
Ir tā, ka augstākās sabiedrības cilvēki
ir neuzkrītoši.
Viņus ir grūti pamanīt.
Viņi bieži slēpjas atklātās vietās.
Piemērotākais laiks viņu ķeršanai ir Ziemassvētki.
Šajā periodā viņi atklājas, un ir iespēja ielūkoties viņu viesistabā
un ǵimenes fotogrāfijās.
Augstākās sabiedrības pārstāvji fano par Ziemassvētkiem,
jo tad viņi ciemojas pie vecākiem.
Šajā periodā viņi nepavadīs laiku ar jums.
Viņi saka: "Mīlu māmiņu un tētiņu."
Traki, vai ne?
Zinu, ka cilvēkus nedrīkst vērtēt pēc izcelsmes. Jāvērtē viņu būtība.
Taču bieži raugos viņu ǵimenes Ziemassvētku fotogrāfijās.
Apskatu draugu bildes. Mīlu jūs!
Taču bieži vien jūsu mīļotās ir līdzīgas jūsu māsām.
Viņa izskatās līdzīga tavai māsai
Šanaja Tveina - nezinu, vai atpazināt.
Mana oriǵināldziesma, kam viņa sacerēja pārcēlumu.
Esmu pārāk barga pret augstākās sabiedrības pārstāvjiem.
Briti kopumā
ir apsēsti ar Ziemassvētkiem veidā, kas man šķiet apkaunojošs.
Ja sastapšu kārtējo 35 g. v. vīrieti,
kurš fano par filmu "Elfs"...
"Man patīk skatīties "Elfu" kopā ar mammuci."
Ja sastapšu kārtējo tādu vīrieti, nopirkšu pistoli.
Nešaušu ar to, taču vēlos, lai tas man būtu.
Pēc 20 g. v. sasniegšanas gāju uz randiņiem.
Jāsaka, ka kopumā
tajā vecumā veidot romantiskas attiecības ir krietni vieglāk
nekā pēc 30 g. v.
Izteikšos tikai par sevi. Man īsi pēc 20 g. v. sasniegšanas
bija vieglāk satikties, jo man nebija nekādu principu
un pieminēšanas vērtu vērtību tajā vecumā.
Romantiskām attiecībām Londonā tā ir priekšrocība.
Man nebija pašapziņas un seksa atteikšanas mehānisma.
Tolaik biju gatava mainīties
un būt tāda, kādu partneris vēlas.
Mainījos un kļuvu tāda, kādu viņi vēlējās.
Pat tieši viņiem pajautāju:
"Ko vēlies no manis?" Un to arī darīju.
Veido mani tādu, kādu vēlies.
Esmu gara, bet varu būt sīciņa.
Kļūšu sīciņa kā Īkstīte.
Kā kalendāra fotogrāfijā ar bēbīti uz ziedlapiņas,
kas nespēj normāli atspiest galvu un atvērt acis. Sīciņa sievietīte.
Varu arī rīkoties atšķirīgi. Varu būt sprigana.
Tevis dēļ varu būt sprigana.
Varu teikt: "Ak, tu domā tā?"
"Ja nu ir šitā?"
Darīšu jebko!
Tikai saki, ko vēlies, lai daru, un es to darīšu.
Tikai pirmajā randiņā to nedrīkst teikt.
Jo īpaši bļaut pāri celiņiem boulinga centrā.
Cienu šo noteikumu.
Cienu boulinga centra Rowans darbinieku uzstājību.
Ap 20 g. v. ir daudz vieglāk veidot romantiskas attiecības.
Visu kļūst grūtāk paveikt.
Jo, kļūstot vecākiem,
mainās veids, kā raugāmies uz mīlestību.
Mīlestības paušanas veidi
tikko manāmi mainās pēc 30 g. v.
Nu tas izpaužas šādi: "Pagatavošu tev čatniju."
Tā izrādām mīlestību.
Mainās arī tas, ko meklējam.
Tagad meklēju cilvēku, kurš man liek justies tā, kā jūtos,
kad lidostā uz bagāžas lentes ieraugu savu koferi.
Kliedzu: "Tas ir mans koferis!"
Citi saka: "Izskatās tāpat kā jebkurš cits koferis."
"Nē, tas ir mans koferis!"
"Tajā ir manas mantas!"
Vēlos justies tā.
Kļūst aizvien grūtāk atrast šādus cilvēkus tur,
kur tagad iepazīstamies ar citiem.
Īsu brīdi izmantoju lietotnes
pēc 30 g. v. sasniegšanas. Nebija forši.
Galvenokārt 21 g. v. puišiem stāstīju,
kas bija lidmašīnas Concorde.
Tas ir aizraujoši. Izmēǵiniet.
Stāstiet: "Sensenos laikos
"2000. gadā
"bija bezgala ātras lidmašīnas."
"Tās bija pārāk skaļas."
Viņi teica: "Ak Dievs! Stāsti vēl!"
Viss kļūst grūtāk paveicams.
Dzirdu sevi skaļi tā runājam.
Zinu, ka neesmu veca. Man ir 32 gadi.
Vēl neesmu veca, taču novecoju.
Mana novecošana ir gandrīz nemanāma.
Bieži novēlu drošu ceļojumu.
Saprotat domu?
Nezinu, kas notika. Sāku teikt:
"Drošu ceļojumu!"
"Lai tev drošs lidojums!"
Ja dzirdat tīni sakām:
"Drošu ceļojumu!"
Tas ir policists, kurš maskējas,
un jūs kāda iemesla dēļ nonāksiet cietumā.
Visu kļūst grūtāk paveikt.
Pēc 30 g. v. ir grūtāk pārvarēt pamešanu
nekā pēc 20 g. v., jo, kā jau minēju,
ap 20 g. v. vēl veidojam savu personību.
Līdz ar to atstumšanu neuztveram personīgi.
Sakām: "Viss kārtībā."
"Pēc gada vai diviem būšu cits cilvēks."
"Viss kārtībā."
"Dari kā gribi. Dzīve ir gara. Paliksim draugi."
Bet ja tevi pamet pēc 30 g. v.,
tevi pamet tavas patiesās personības dēļ.
Man ļoti žēl,
ja jūs to dzirdat pirmoreiz,
bet tas ir zinātnisks fakts. Zinājāt?
30 g. v. mūsu personība ir pilnībā izveidojusies.
Tāda būšu mūžīgi. Ar mani ir cauri.
Sajūta ir tāda pati kā spēlējot Mario Kart,
kad jāizvēlas spēles personāžs.
Pārāk ilgi bakstoties, laika limits beidzas,
un jāspēlē ar pēdējo pieejamo personāžu,
kas izrādās Valuīdži. Atlikušo mūžu būšu Valuīdži!
Lieliski.
Ideāli.
Jokā jānomaina personāža vārds,
jo tas vairs neizraisa izteiktu reakciju.
Sabiedrība Valuīdži pamazām uztver citādi.
Saku, kā ir!
Viņš ir pārprasts un dzīvo brāļa ēnā.
Man viņš šķiet seksīgs.
Garš, ar ūsām.
Valuīdži izskatās līdzīgs visiem Īstlondonas vīriešiem.
Vai ne?
Valuīdži braukā ar īrētu zaļu velosipēdu.
Ir grūti samierināties ar faktu, ka turpmāk tāds paliksi
visu atlikušo mūžu pēc 30 g. v. sasniegšanas.
Nevēlos, lai izklausītos tā, it kā es sevi noniecinātu.
Vēlos, kaut sevis noniecināšana
nebūtu kļuvusi par manu firmas zīmi,
taču tā par tādu ir kļuvusi.
Uzskatīju, ka ar laiku
un briedumu pārstāšu sevi noniecināt,
taču tā nenotika.
Ar sevis noniecināšanu ir tā:
jo vecāks kļūsti,
jo pamatotāka sevis noniecināšana kļūst.
Tāpēc, ka labāk sevi pazīsti. Draugi tevi pazīst labāk.
Pusaudzes gados varēju atļauties teikt:
"Man neizdosies atrast sev mīļoto. Esmu vecmeita."
Pusaudžu vecumā sevi saukājām par vecmeitām.
"Esmu vecmeita. Man nemūžam nebūs pāra."
Draudzenes teica: "Ko tu gvelz?"
"Dullā, nenoniecini sevi!"
"Protams, ka reiz atradīsi mīlestību. Nemuldi!"
"Nerunā tā par sevi."
Tagad - 32 gadu vecumā...
Ja saku: "Nez, vai kādreiz apprecēšos,"
draudzenes saka: "Laulība nav piemērota visiem."
Un es...
"Saprotu. Saprotu."
"Viss notiek."
Iepriekš teicu: "Apzinos, ka tikko manāmi novecoju."
Vēl kāda manas novecošanas pazīme:
šo joku esmu rādījusi vairākas reizes.
Jau valkāju ceļu sargus.
Jā. Paldies! Nē, nē.
Man nav skaidrs, kāpēc aplaudējat.
Par drošības konceptu?
Neprāts.
Tāpēc ir grūti, ja tev ir tuvi draugi.
Tas izklausās sliktāk nekā bija domāts.
Ir grūti, ja tev ir tuvi draugi
un tu pārdzīvo attiecību beigšanos.
Esiet godīgi pret sevi.
Kad tuvs draugs pārdzīvo šķiršanos,
jūs, protams, jūtat viņam līdzi.
Taču tas ir arī visnotaļ vilinoši, vai ne?
Saprotat domu? Ir grūti novērsties.
Godīgi atzīstiet.
Līdzīgi kā tad, kad petarde nokrīt uz ielas
un šauj salūtu cilvēku pūlī.
Visi ir nobijušies, taču paliek vērot notiekošu.
Tāpat notiek tad, kad tuvs draugs piedzīvo mīlas mokas.
Tas ir grūti,
jo tuvi draugi tevi labi pazīst.
Viņi pazīst tavu dziļāko būtību.
Viņi tevi pazīst jau daudzus gadus.
Tāpēc tavi labākie draugi zina,
kā tu lauzi sevi,
lai būtu kopā ar šo cilvēku.
Nu šīs attiecības ir beigušās,
un tev ar kaunu jāatgriežas pie draugiem.
Tas ir pazemojoši. Šādam apkaunojumam līdzinās tikai
piemaušanās darba Ziemassvētku ballītē
piektdienas vakarā.
Sajūta, nākot uz darbu
pirmdienas rītā un sakot...
"Tas bija neprāts!"
"Kas tā tāda?"
Nē, viņa ir nelaimīga un ir pelnījusi mūsu atbalstu.
Tā es jutos.
Man šajā grūtajā laikā bija kauns vērsties pie labākajiem draugiem.
Šīs šķiršanās laikā
vērsos pie dažādiem nejaušiem cilvēkiem,
ar ko man bija saskare.
Tolaik pie manis dzīvoja mana 80 g. v. vecmāmiņa.
Jocīga, mundra un asprātīga labākā draudzene cilvēkam,
kas mūsdienās pārdzīvo šķiršanos.
Bet viņa centās un bija fantastiska.
Taču bija grūti izskaidrot piesaistes teoriju
Otrajā pasaules karā dzimušam cilvēkam.
"Laikam trauksmaini pieķeries mazo pārtikas devu dēļ?"
Tā kā tas nelīdzēja.
Reizēm vērsos pie nejauši sastaptiem svešiniekiem.
Pie vīrieša, kurš tolaik uzkopa manu dzīvokli.
Noteikti jāpiebilst, ka viņam par to maksāju.
Viņu sauc Lindsijs.
Viņš bija satriecoši foršs.
Briesmīgs apkopējs - noteikti viņu neiesaku.
Viņš uzkopa mākslinieciskā noskaņojumā.
Tīrīja vietas, kur gara lidojums viņu aizveda.
Neaiztika lielo sadzīves tehniku.
Bieži iededza smaržu kvēpināmos kociņus.
Man šķita dīvaini,
ka ik nedēļu nomainīja WhatsApp profila bildi.
Tas šķiet aizdomīgi.
Taču viņš bija satriecošs.
Lindsijs bija tāds...
Visos sīkumos viņam stāstīju par šķiršanos
jau pirmajā tikšanās reizē, un viņa pirmais jautājums bija:
"Skuķis vai džeks?"
Teicu: "Tu esi pareizajā vēstures pusē."
Sasodīts!
Manu ķermeni pārskaloja kauna vilnis.
Es, pieaugusi sieviete, nopietni un emocionāli
savā dzīvoklī viņam atbildēju:
"Džeks."
"Viņš bija džeks."
Nekaunos, ka man sirdi salauza vīrietis.
Vairs nekaunos, ka esmu heteroseksuāla.
Esmu ar to samierinājusies.
Lai gan tas šķiet mazliet vecmodīgi.
Retro dzimuma izvēle romantikai.
Sabiedrība to ir atstājusi pagātnē,
tomēr es vēl knapi turos.
Man ir sajūta, ka, satiekoties ar vīriešiem,
piedzīvoju emocijas,
kādas izjūt vinila plašu kolekcionāri.
Šīs abas sabiedrības grupas
lepni vicina karogu
par godu izmirstošai lietai.
Abas grupas mēdz teikt:
"Nepieejamība, nelietojamība un zemāka kvalitāte ir tas,
kas mums šajā formātā šķiet pievilcīgs."
Tātad savā dzīvoklī teicu: "Džeks."
Lindsijs vaicāja: "Cik ilgas bija attiecības?"
Teicu: "Astoņus mēnešus."
Lindsijs teica:
"Par ko tu bimbā?"
"Sasodīts! Par ko tu bimbā?"
Lindsijs mani manā dzīvoklī nolika pie vietas.
Viņš visu salika pa plauktiņiem.
Pirmajā tikšanās reizē viņš izstāstīja visu par bijušajām attiecībām
un zaudēto mīlu. Viņš teica to, ko nemūžam neaizmirsīšu.
Viņš aizejot pagriezās pret mani un teica:
"Tev jāsaprot, ka esam atsūtīti uz šo planētu ciest."
"Tev atliek izmantot katru iespēju pasmieties."
Nezinu, vai man pieskārās eņǵelis,
vai Lindsijs reiz kādu ir nogalinājis prieka pēc.
Izvēlos ticēt pirmajam minējumam - tas ir pievilcīgāks.
Man vairs nebija variantu. Nevarēju vērsties pie draugiem.
Man bija kauns.
Ome atgriezās Jaunzēlandē. Lindsijs nāca tikai reizi nedēļā.
Darīju to, ko jebkurš man līdzīgs cilvēks ar līdzīgu dzīves pieredzi:
meklēju atbildes internetā. Inkognito režīmā.
Mana problēma ir šāda: salauztu sirdi neuztveru kā...
Salauztu sirdi uztveru kā risināmu problēmu,
nevis kā izdzīvojamu pieredzi.
Gūglējiet frāzi
"vai tevi var pamest tāpēc, ka esi pārāk forša?".
Paveras plašs interneta areāls -
tiešsaistes koučings attiecību veidošanā.
Nezinu, vai te kādam šī joma ir pazīstama.
Īsumā paskaidrošu.
Šī amerikāņu industrija ir saistīta ar dzīves koučingu.
To pārsvarā piedāvā dīvaini vīrieši vārdā Deklans vai Geivins.
Viņi ǵērbjas uzvalkos.
Adrešu nosaukumi ir kliedzoši.
"Kā atgūt bijušo punkts kom!"
"Tava bijusī ir maita, bet varbūt tava mūža mīla punkts org."
"Punkts edu."
Šie vīrieši ir ļaunprātīgi. Visa šī industrija ir ļaunprātīga.
Tā uzglūn cilvēkiem, kad viņi ir visievainotākie.
Kad viņi ir dzīves zemākajā punktā. Un no viņiem izvilina naudu.
Viņus pievilina ar bezmaksas rakstiem,
sarakstiem un pārējo. Tiem pievienojas
iknedēļas raidieraksti.
Ar laiku pievienojas darba burtnīcas.
Darba burtnīcas par 20 dolāriem. Kāpēc ne?
Patiesībā cilvēkus vilina...
Galvenais mērķis ir ievilināt
personīgā Zoom koučinga seansā,
kas katrs maksā 500 - 600 ASV dolārus. Briesmīgi.
Turklāt šo vīriešu padomi ir stulbi.
Neņemiet vērā viņu padomus.
Kādā rakstā bija šāds padoms:
"Katru dienu ǵērbies tā, it kā grasītos nejauši satikt bijušo."
"Katru dienu ǵērbies tā."
Ļaušu jums uztvert šo domu.
Katru dienu ǵērbjos šādi.
Nevēlos šādi ǵērbta nejauši satikt bijušo mīļoto.
Šādi izskatās 32 gadu pūles. Spējat noticēt?
Šo garderobi var aprakstīt tikai šādi:
"Man nezin kā katru dienu izdodas
"ǵērbties tā, it kā reizē būtu
"80. gados bezvēsts pazudis bērns
"un arī šo bezvēsts pazudušo bērnu meklējoša māte."
Dzirdu aplausus.
Tie mani mazliet sāpina.
Šie aplausi liecina, ka tā ir taisnība.
Sapratu, ka nevaru pieņemt šo vīriešu briesmīgos padomus.
Pievērsos attiecību koučinga speciālistei sievietei.
Šķita, ka viņa palīdzēs vairāk.
Viņas forma bija "Džiliana".
Man nepatika viņas noskaņa. Viņas padomi bija tikpat slikti.
Viens no tiem bija šāds: "Dzer ūdeni."
"Piedzīvojot šķiršanos, dzer ūdeni."
Ej ellē, Džiliana! Man ir salauzta sirds.
Ko tu muldi?
Aizveries!
Vēl kāds padoms: "Iestājies kādā klubā."
"Iestājies klubā. Socializējies."
Man nav astoņi gadi, Džiliana!
Ko tu muldi? Iestājies kādā stulbā klubā?
Sliktākais padoms: "Nelieto AirPods s abiedriskā vietā,
"jo ar tām sevi norobežo no sarunām"
"ar svešiniekiem."
Tikai pār manu līķi, Džiliana!
AirPods austiņas nāksies izraut no mana atdzisušā līķa.
Mani jāapglabā ar AirPods austiņām.
Ja gadījumā mani apraks dzīvu, zārkā baudīšu mūziku.
Džiliana bija apsēsta arī ar bērnību.
Vispār psihoterapeiti šobrīd ar to ir apsēsti.
Iekšējais bērns un tā tālāk.
Es tam neticu. Man par to ir nospļauties.
Mani neinteresē bērnība.
Mans iekšējais bērns ir pamests.
Man nekādi nepalīdz
prātošana par to un analizēšāna,
jo bērnība ir vēsture. Tā jau ir pagājusi.
Bērnību nekādi nevaru mainīt.
Kā Stounhendža vai 2000. g. Sidnejas Olimpiskās spēles. Vēsture.
Turklāt neko daudz neatceros no bērnības,
kas liecina, ka tajā laikā nenotika nekas slikts.
Gan jau es atcerētos, ja būtu noticis kaut kas traumējošs.
Rakņājos pagātnē un meklēju traumas,
kas izskaidrotu manas pieaugušā cilvēka rakstura nepilnības.
Reiz tēvs gandrīz noslīka. Tas bija aizraujoši.
Tas laikam bija labi traumējošs notikums.
Lai gan tomēr nebija.
Jo, godīgi sakot, īpaši neskumu.
Protams, mīlu tēvu. Ļaujiet aizstāvēties.
Kas notiek, kad kāds gandrīz noslīkst?
Viņš gandrīz noslīka.
Taču tas arī liecina, ka tad droši vien bija vasara.
Saprotat domu?
"Tētis gandrīz nomira, bet, neliegšos, bija satriecoša noskaņa."
Tas bija foršs gads. 2004.
Tātad man nav traumu.
Traumas nav mans lauciņš. Lāgā neiepazinu traumu.
Taču piebildīšu:
man šķiet interesants kāds pievēršanās bērnībai aspekts.
To droši vien piedzīvo daudzi mana vecuma cilvēki.
Šajā vecumā beidzot esmu vienā vecumā ar saviem vecākiem,
kad viņiem piedzimu es.
Nepazinām vecākus tādus, kādi viņa bija pirms mums.
Beidzot viņus satiekam
aci pret aci kā pieaugušie.
Tagad tik daudz ko saprotu par savas bērnības laiku.
Piemēram, tēvs ik vakaru pārnāca mājās no darba,
ne ar vienu nerunāja, aizgāja uz lieveni
un pīpēja un dzēra kafiju līdz gulētiešanai.
Tagad, ap 30 g. v., saku: "Brāli, dari kā gribi."
Dzer melnu kā nakts Nescafe ar 14 cukurgraudiem,
lai kaut mazliet kaut ko sajustu, tēti.
Mūsu tētiem nebija espresso aparātu.
Padomājiet par to.
Mūsu tētiem 90. gados nebija espresso aparātu.
Viņiem nebija hidraulisko prešu,
kas spēj saspiest Pringles čipsu kārbu.
Kā viņi atslābinājās?
Viņiem bija tikai nelegālās cigaretes un melns tukšums. Smagi.
Mamma arī. Sasodīts!
Mammai 28 g. v. jau bija trīs sīkie.
Šausmas. Apprecējusies bērnībā.
Kas par lietu? Trīs sīkie!
Man tas šķiet neprāts. Ja es šajā vecumā sastaptu savu māti,
pārliecinātu viņu nedzemdēt mani.
Neviens no mums, kas ir šajā telpā,
nevarētu sevi saukt par feministu, ja nerīkotos tāpat.
Ja nevēlētos ceļot laikā uz pagātni
un pārliecināt savu māti
nedzemdēt jūs.
Lai viņa varētu bumbulēt vēl dažus gadus.
Visi trako par domu ceļot laikā uz pagātni nogalināt Hitleru bērnībā.
Es atgrieztos pagātnē
un nogalinātu sevi,
lai mana mamma varētu ceļot uz Bali.
Tas ir feminisms.
Man tā šķiet.
Tātad Džiliana man nederēja.
Nespēju sadarboties ar Džilianu.
Atradu īsto un vienīgo - vārdā Mārgareta.
Amerikāņu kundzi krietni pāri 80 gadiem.
Padzīvojusi kundze ar čerkstošu balsi.
Katru vakaru pirms gulētiešanas klausījos viņas raidierakstus.
Mārgareta bija satriecoša.
Viņai bija tendence izteikties
ar uzlīmju saukļiem, runājot par šķiršanos.
Daudzi ir dzirdējuši tādus teicienus.
"Vienīgā izeja ir iet visam cauri."
Man riebjas šis teiciens.
Es to neizprotu.
Ir jau 2024. gads, bet aizvien neesam atraduši apkārtceļu?
Mums ir vibrējošas anālās lodītes.
Ar Bluetooth tehnoloǵiju.
Bet neesam atraduši veidu, kā apiet šķiršanās sāpes?
Ko dara zinātnieki? Viņi nekad nav izjutuši mīlestību?
Šajā vecumā jārīkojas šādi:
jānoskaidro savas vērtības
un tas, vai tās saskan ar iecerētā cilvēka vērtībām.
Ja nesaskan, tad aizej. Ja saskan, tad rīkojies.
Nozīmīgākā tēma bija bērni.
Jāsaprot, vai vēlies bērnus.
Ja šajā jautājumā vēlmes nesaskan, tad tas ir pārāk liels šķērslis.
Man ir kauns atzīties:
pirmo reizi mūžā sev jautāju:
nevis vai man vajadzētu radīt bērnus, bet vai vēlos bērnus.
Izrādījās, ka atbilde ir "nē".
Un izrādās, ka šī atbilde ir nepareiza.
Neiesaku to izpaust.
Ja tā jūties, nevienam to nesaki.
Sociāli pieņemama atbilde ir: "Varbūt kādreiz."
"Meitenei ir savi noslēpumi."
Cilvēkiem tas patīk. Viņiem nepatīk tiešs "nē".
Pat tad, ja viņi to pieņem.
Reizēm manu
bērnu nevēlēšanos uztver kā radikālu politisku nostāju.
Kā deklarāciju.
Tā nav deklarācija. Tur nav nekā radikāla.
Esmu neizsakāmi slinka, un man nepatīk liekties.
Ar to pietiek, lai nevēlētos bērnus.
Dievs mani neradīja tādu, kas spēj piecelties pirms plkst. 9.00. Tas nekas.
Cilvēku motivācija radīt bērnus
ir pat trakāka.
Citi rada bērnus, jo nevēlas nomirt vienatnē.
Nesaprotu šo loǵiku.
Tava nāves diena
jau tāpat būs draņķīga diena.
Saprotat domu?
Vairākus desmitus sava mūža gadu veltīsiet
vienas draņķa dienas dienas uzlabošanai.
Kam tas vajadzīgs? Uzlieciet DVD - ar to pietiks priekam.
Ļaujiet man nomirt vienatnē - ar filmām.
Zinu to par sevi.
Bija forši to saprast. Bet tas nebeidzas.
Pastāv uzskats:
ja piedzimi ar ķermeni, kas spēj radīt bērnus,
tad noteikti reiz vēlēsies to paveikt.
Nesen biju bērnu dzimšanas dienas ballītē.
Spēlējos ar bērniem. Mīlu bērnus,
labi ar viņiem satieku.
To pamanīja kāds vecāks kungs, kurš teica:
"Vai tas atmodina tevī snaudošo māti?"
Pie velna! Viņa vārdos ir kaut kas ļauns.
Nevis "māte", bet "Māte".
Viņa doma ir šāda:
katrā meitenītē snauž māmiņa,
kas gaida, kad izsprāgs no krūtīm un aprīs ķermeni
un kļūs par "Māti".
Vecīt, neesmu Kinder Surprise.
Manī iekšā nekā nav.
Meitenēm jau mazotnē uzgrūž bioloǵijas faktus.
Tas ir riebīgi. Piemēram,
mums mūždien saka:
"Piedzimstot tev jau ir nodrošinātas olšūnas visam mūžam."
"Tās ir mazi bērniņi, un šiem bērniņiem
"jau ir nodrošinātas olšūnas visam mūžam. Tās ir kā laša ikri -
"visam mūžam nodrošinātas olšūnas."
Saku: "Cienītais, sasodīts, liec mani mierā!"
"Nesaki man, ka esmu pildīta ar olšūnām."
"Liec mani mierā!"
Tos, kuri vēlas bērnus, nepārtraukti pretnostata tiem,
kuri nevēlas bērnus.
Mani bērnu nevēlēšanās iemesli
svārstās starp divām pozīcijām
atkarībā no pašazpziņas līmeņa attiecīgajā brīdī.
Ja pati sev patīku, tad pamatojums ir šāds:
mani vecvecāki un vecāki
recepti noslīpējuši līdz pilnībai. Viss.
Bet ja pati sev nepatīku,
tad "šīm šausmām ir jābeidzas".
"Tu esi tā, kas to izbeidz."
Trakums.
Bija forši sevi tā izprast,
jo tas iespaidos visas
manas attiecības nākotnē.
Par to esmu pateicīga Mārgaretai.
Vecai amerikāņu tantiņai,
kuras raidierakstus ik vakaru klausījos.
Bez tam Mārgareta man iemācīja... Izklausīsies salkani.
Viņa mācīja nepadoties.
Klausījos viņas teikto, kad biju zemākajā punktā.
Viņa mācīja saglabāt ticību.
Reizēm ir vajadzīgs...
Vajag piedzīvot visus sūdus,
kas izteikti 16 tūkstošos vārdu, taču tā visa dēļ beigās nonāc
pie cilvēka, kurš teiks
dažādos veidos: "Būšu ar tevi līdz galam."
Un tas nekad nebūs pirmais koferis uz bagāžas lentes.
Jānogaida daži apļi, ja vien neesi biznesa klasē.
Jā, par to esmu viņai pateicīga.
Man par to ir prieks, jo ir pagājis gads
kopš piezīmes uzrakstīšanas, un esmu saderinājusies. Aizraujoši!
Protams, ka neesmu saderinājusies.
Es...
Ko?
Kā, lūdzu?
Vai jūs vispār dzirdējāt...
kaut vienu vārdu...
ko teicu?
Protams, ka neesmu saderinājusies!
Kāpēc lai tā būtu? Un kāpēc lai es jums to atklātu?
Nevienu no jums nepazīstu.
Negodīgs triks, bet paši vainīgi.
Izstāstīšu, kas patiesībā notika.
Neesmu saderinājusies. Izstāstīšu, kas patiesībā notika.
Biju ļoti noskumusi.
Biju noskumusi - nezināju, kāpēc.
Man nebija atbildes,
jo attiecības nebija īpaši svarīgas,
taču šķiroties tā notiek.
Nekad nezini, tieši kura šķiršanās tevi iznīcinās. Kā bojāta austere.
Viena no visām tevi nogāž uz pakaļas.
Šoreiz tā notika. Tāpēc biju izmisusi.
Nolēmu spert šo soli.
Nolēmu pieteikties uz privātu
Zoom koučinga sesiju ar Mārgaretu.
Par 600 ASV dolāriem.
Jūsu novaidēšanās ir pamatota.
Neapvainojieties - varu to atļauties.
Esmu bīstams sajaukums: finansiāli stabila
un garīgi nevesela.
Ideāli piemērota apkrāpšanai.
Esmu kā aktrise Šellija Vintersa, kas visās filmās ir vienāda.
Reti kuram saprotams joks.
Atvēru viņas mājaslapu
un cerēju atrast rezervācijas anketu,
kur ierakstīt attiecīgo informāciju. Tās nekur nebija.
Bija tikai Youtube sīktēls ar šādu tekstu:
"Skumja vēsts".
Jā. Tātad Mārgareta bija mirusi.
Satriecoša reakcija, lai gan par viņas eksistenci uzzinājāt pirms 5 min.
Neapvainojieties.
Bet saprotu.
Taisnība. Tas ir neprāts.
Viņa nebija vienkārši mirusi.
Izrādās, ka viņa bija mirusi
jau visu laiku.
Klausījos viņas raidierakstus
un lasīju darba burtnīcu.
Vai kādam ir bijusi līdzīga pieredze filmā "Sestais prāts" redzētajai?
Sajūta nav laba.
Kādam tas nešķiet neprāts?
Vairākus mēnešus ieklausījos
vairs neeksistējošas sievietes padomos.
Kas tas par stulbumu? Tas ir šausminoši.
Mani šausmina doma,
ka ir mūsu versija, kas pastāvēs mūžīgi.
Kaut kur ēterī ir Mārgaretas versija,
kas dzīvos mūžīgi un ko nav iespējams izdzēst.
Tas man liek šausmās sastingt.
Kas ar mani notiks?
Ja tā ir - kādu mantojumu atstāšu nākamajām paaudzēm?
Šo piezīmi? Šo sasodīto piezīmi?
Vārdu "gurķnastība"? Un viss?
Tā nedrīkst būt.
Tāpēc ir dīvaini uzstāties šajā stāvizrādē.
Tas ir tāpat kā ar Mārgaretu.
Mārgaretas vairs nav.
Taču cilvēks, kurš rakstīja šo piezīmi, arī vairs nepastāv.
Knapi atpazīstu sievieti, kura rakstījusi šos vārdus.
Tomēr zinu: kad mana sirds atkal būs salauzta,
viņu atkal satikšu, sasodīts!
Jo tā tas ir: cilvēki nemainās.
Tas uz visiem laikiem ir cirsts akmenī.
Pieļaušu tās pašas kļūdas atkal un atkal, un atkal.
Tas būs nebeidzams aplis.
Šobrīd man atliek tikai viens:
sakopot sava pašreizējā vieduma druskas
un tās nodot nākamajai sevis versijai.
Un cerēt un lūgties, ka viņa rīkosies prātīgāk.
Tas arī viss.
Taču, godīgi sakot,
jau sākumā jūs brīdināju,
ka man galīgi nepadodas nobeigumi.
Tulkojusi Kristīne Blekte Pēc Transperfect Media pasūtījuma