Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Läget? Nej. Sluta.
Allvarligt, sluta.
Sätt er ner.
Sätt er ner. Nej, ingen av er stod upp.
Jag är väldigt dålig på avslut, okej?
Kom ihåg det.
Jag kan förklara.
Ni förstår när jag förklarat vad showen grundas på.
Hela showen, oroa er inte,
det är en enkel show baserad på en enda enkel anteckning.
En anteckning från Notes-appen på min iPhone.
Visst känner alla till konceptet?
Notes-appen är ett ställe dit folk i min ålder, med min bakgrund
och min nivå av psykiska hälsa går
för att uttrycka våra djupaste, mörkaste, mest privata tankar.
I vad vi alla vet är den mest säkra appen genom tiderna.
Den har ju inte laddats upp
på varenda jävla Mac som man rört eller tänkt på de senaste fem åren.
Jag älskar Notes-appen. Jag måste säga det.
Den är en jävligt mångsidig app.
Den kan göra allt. Det är bisarrt att den visar
hela spektrumet av den mänskliga erfarenheten.
Jag läser så mycket i Notes-format.
Det är bisarrt att jag kan läsa min egen inköpslista
i samma stil och typsnitt som jag ofta läser
en kändis ursäkt för ett rasistiskt yttrande.
Appen klarar både och.
Och jag älskar Notes-appen för jag förlitar mig på den
enbart på grund av att,
jag vet att det är kontroversiellt,
jag hatar att skriva i anteckningsböcker.
Jag hatar att se folk skriva i anteckningsböcker.
Jag hatar när folk skriver i anteckningsböcker offentligt.
Jävligt patetiskt, eller hur?
Jag säger det.
Mitt sämsta jag kommer fram
när jag ser nån skriva i en anteckningsbok.
En liten röst inom säger: "Värst vilken smart tjej du är då.
"Så speciell som skriver dina tankar i din anteckningsbok."
"Jaha, fick du besök av en musa
"på Five Guys på Westfields mattorg att du bara måste skriva nåt."
En gång såg jag en kvinna som skrev dagbok på stranden.
Dra åt helvete. Hur vågar du?
Jag gick fram till henne och sa:
"Inte visste jag att vi hade en författare bland oss!"
"Självaste Ernest Hemingway är här hos oss."
"Ursäkta, men vissa av oss måste fortsätta att fota oss själva
"och skicka bilden till män som inte vill ha vårt sällskap."
"Riktigt jobb att göra."
Jag hatar allt med anteckningsböcker.
Att skriva i en anteckningsbok betydde nåt förr.
Det betydde att man var en detektiv...
eller nåt annat. Jag vet inte.
Zodiakmördaren. Jag vet inte...
Nåt av det.
Det är bisarrt att vem som helst kan köpa en jävla dagbok i mullvadsskinn.
Man borde behöva licens för det.
Idéernas kvalitet borde stämma överens med papperets vikt.
Det är min övertygelse.
Det finns en sak jag fortfarande använder en anteckningsbok för.
Jag håller koll på mensen i en anteckningsbok.
Det är inte öppen information.
Jag föreslår att ni gör detsamma om ni har mens,
för jag gillar inte tanken på att appar
och de rika pamparna i Silicon Valley vet exakt
när jag vill ta livet av mig.
Håll den värdefulla informationen för dig själv.
Det är svårt att förklara för folk som inte har mens
hur besatt man kan bli av att hålla koll på den.
Jag håller koll på allt som rör den:
Mat jag blir sugen på, tankar jag känner.
Det är svårt att förklara för nån som inte har mens.
Jag måste säga: "Broder, om nåt pågick i dina kulor
"varje månad
"som fick dig att vilja flytta till Berlin
"och börja ett nytt liv,
"då skulle du också lyssna på ett par podcasts."
"Så låt mig vara, för fan."
Tänk att jag inte fick lära mig att hålla koll på mensen.
Jag började inte med det förrän i sena 20-årsåldern.
Jag vet inte om det är likadant här,
men på Nya Zeeland
hamnade ansvaret för att lära oss om menstruationscykeln
av nån anledning
hos gympaläraren.
Jag vet inte om det gäller fler.
Så för min del var det en vuxen man,
Nick Wilson,
blont hår och keps med Oakley-solglasögon på.
Ni vet när det ser ut som om kepsen har ögon?
Han höll upp en liten tekopp och sa: "Ni blöder en tekopp blod varje månad."
Elvaåriga ja tänkte: "I koppen? Vad pratar du om?"
Det är galet.
Gympaläraren, den mest känslomässigt inkompetenta i hela lärarkåren.
Det är inte ens ett riktigt jobb.
Men nu ska jag berätta om anteckningen.
Jag började på den under en klurig tid i mitt liv.
Det brukar vara då man börjar på en anteckning i Notes-appen.
Jag bodde ensam för första gången som vuxen.
Jag hade varit med om ett par uppbrott.
Locket till min termosmugg försvann. Inget framgångsrikt år för Rosie.
Så jag började på en anteckning, som en dagbok.
Jag skrev allt, alla galna känslor jag hade
och allt annat man skriver i Notes,
som recept från nätet eller skämtuppslag.
Allt hamnade i en enda anteckning.
Vid ett tillfälle under förra året
tänkte jag: "För fan, det här är jävligt bra."
"Det finns bra skit här."
"Jag kan göra en show om den här anteckningen."
"Jag kanske skriver ut den."
Jag skulle inte rekommendera det
till nån här i rummet,
för ni ska veta om Notes-appen
att anteckningar i Notes inte har nåt slut.
Och avslut är tydligen viktiga.
De ger saker mening.
Så vi kan reflektera över vår upplevelse.
Utan avslut får vi inte tillfälle att lära oss nåt.
Vi upprepar samma misstag i en ändlös loop,
men jag visste inte det.
Så mitt första misstag var att föra över anteckningen till Word.
Jag flyttade den. Vilken jävla slakt.
Formateringen är ett kaos. Typsnitt saknas.
En anteckning utanför sitt naturliga habitat.
Det är som att se sin lärare i mataffären. Inte rätt.
"Vad fan gör du här?"
Så jag skrev ut den,
och jag kollade inte hur många ord det var.
Jag skrev den här. Det står bara: "Lycka till."
Fan!
Behåll det, era jävlar!
Så jag skrev ut anteckningen
och kollade inte hur många...
hur många ord eller sidor det var. Jag skrev ut.
Och...
den skrev ut och skrev ut.
Skrev ut, skrev ut, skrev ut.
Skrivaren var besatt av att skriva ut.
Trettio sidor,
teckenstorlek tio.
Jag vet inte när en anteckning går från anteckning
till nåt slags rubbat manifest.
Kanske vid 16 000 ord?
16 000 ord.
Valerie Solanas som sköt Andy Warhol,
hennes manifest var 24 000 ord.
Jag vill inte skryta, men jag kan slå det till jul.
Och ni ska veta att det inte är lättläst.
Jag ska läsa upp en sak som visar mitt känslomässiga tillstånd
när jag påbörjade den.
Här är det.
Den har inte snyggats till för showen. Anteckningen börjar så här.
Bara en enkel mening:
"Jag må ha många problem, men jag har åtminstone ett hjärta."
Nej, tack.
Nej!
Nej, nej, nej.
Det där är inte min personlighet.
Vad för sorts Myspace-helvete
kommunicerar bitchen från?
Och det är inte bara sån emo-dynga.
Det är slumpmässiga normala saker och skämtuppslag
hopblandade i... Som ordet jättepumpad.
Mitt ord för när man håller för många pumpor.
Så det är överallt.
När jag läste anteckningen blev det tydligt
att jag är väldigt dålig på avslut.
Att saker tar slut.
Jag är dålig på förhållanden som tar slut.
Ytterligare ett exempel:
Det är svårt för jag ser era ansikten,
och jag är sårbar när jag erkänner det för det är sant.
Vid ett tillfälle under mitt senaste uppbrott
googlade jag på fullaste allvar meningen:
"Kan man bli dumpad för att man är för cool?"
Energin i den meningen kan ge ström åt en liten by, fattar ni?
Inkognitoläge, för fan.
Inkognitoläge direkt. Jag är ingen idiot.
Jag vill inte bli spårad.
Inkognitoläge har dåligt rykte för det används
när man söker på nåt snuskigt.
Inte för mig.
Det är där jag söker på mina mest privata ångestspiraler.
Till den naturliga änden utan pappersspår.
Men det är roligt, för man får ta på en liten hatt
och glasögon
och låtsas vara nån annan ett tag,
när det egentligen är den sanna versionen av en själv.
Så det...
Det chockade mig.
Det chockade mig att jag googlade nåt sånt,
för jag är ju en vuxen kvinna.
Jag har fått hjärtat krossat förut.
På alla sätt som finns.
Jag har dumpat, jag har blivit dumpad.
En gång blev jag dumpad via telefon under covid. Det var surt.
Som en omvänd Soulja Boy.
Ett bra test för att se hur många i publiken är i min ålder.
Och jag ska vara ärlig.
Det är rätt många.
En gång dumpade jag en man på en trampolin.
Inte min bästa stund.
Men jag studsade inte.
Jag satt på den...
och gungade lite tragiskt.
Är det värre?
Jag blev dumpad av en person som sa:
"Jag älskar dig inte lika mycket som du älskar mig." Brutalt.
En timme senare uppgraderades det till: "Jag vet inte om jag älskar dig alls."
Jag svarade: "Jag tar ditt första erbjudande.
"Jag har pratat med mitt team. Vi är nöjda med det."
Det är som Draknästet när man säger: "Vi borde ta det."
Det är hemskt att höra och hemskt att säga till nån.
Det var nog ett stort missförstånd
mellan personen och mig, den här mannen och mig, för det är sant.
Om jag är tillsammans med dig älskar jag dig för fan.
Jag ger allt för kärleken.
Om det verkar vettigt?
Men vad den här mannen inte förstår,
och som många män jag dejtat inte förstått,
är att jag älskar dem, men har väldigt lite respekt för dem.
Och vet ni vad. Det måste väl balansera upp det?
Är det hemskt att säga så?
Självklart respekterar jag vissa män. Jim Henson.
Listan är lång.
Ett pågående arbete. Okej?
Men det som sårade mig var nog...
Det finns självklart sanning i det.
Jag är romantisk av mig. Jag ger allt.
Jag kan inte ändra det hos mig.
Det är ett symptom hos generationen jag växte upp i.
Som generation lärde vi oss att romantisk kärlek
var den ultimata formen av kärlek.
Allt vi lyssnade och tittade på lärde oss
att romantisk kärlek är nåt att eftersträva till varje pris.
Det har förstört mig som vuxen.
Jag ser tillbaka på tidigare förhållanden
som inte funkade och var dåliga för mig,
men jag ser dem fortfarande i ett rosa skimmer.
Som ett tryffelsvin som reser bakåt i tiden för små ögonblick av eufori
att tugga på för en liten dopaminkick,
och det är jävligt patetiskt.
Som att söka igenom en adventskalender som jag redan tömt,
bara för att öppna små perforerade luckor
för att stirra på en plastform
och desperat försöka minnas hur chokladen smakade.
Allt är inte skämt, okej?
Vissa är... Nej.
Vissa av dem är sorgliga dikter som inte är på rim.
Jag blir inte mer enkvinnasshow än så där.
Jag tror att generationen efter oss har en annan uppfattning om romantik.
Jag vet inte om den är bättre. Jag har märkt på nätet
att jag aldrig har låtit äldre i hela mitt liv.
"Det som ynglingarna gör på nätet, jag har märkt en sak."
Det är konceptet med att romantisera sitt eget liv.
Jag vet inte om ni känner till det.
Konceptet är att man tillför romantik
till varenda liten vardaglig sak i sitt liv,
för att göra allt romantiskt och kul.
Som att göra en kopp te, men göra den gullig.
Kanske använda ett litet underlägg,
och kanske göra det i en liten antik tekanna från 1998.
Eller nåt.
Eller ha på sig ett nattlinne
så att man ser ut som ett viktoriansk spöke eller nåt.
Romantisera ditt liv. Du kanske kan gå på kafé.
Och skriva en anteckning.
Den kan vara: "Ha en fin dag."
Nån kanske hittar den, läser den och blir glad.
Romantisera ditt liv.
Jo...
Jag ska ställa en genuin fråga, med kärlek.
Mår barnen bra?
Förstår ni? För det här är...
Det är galet. Jag älskar barnen,
jag älskar dem, men hörni, ni måste in i matchen
för ni kommer att slåss om vatten på Mad Max-maner
om typ två månader, så lägg av med den där skiten.
Det är den generationens svar på traumat med att världen faller samman,
vilket har orsakat en nivå av excentrism som jag inte sett på åratal.
Jag kan excentrism. Jag växte upp på 2010-talet.
Jag kan excentrism, för fan. Jag hör till Amélie-generationen.
Je suis Amélie. Rättvisa för Amélie.
En schyst bitch.
För kvinnor i min ålder är Amélie vår Travis Bickle.
Det skämtet får aldrig några reaktioner, och ändå behåller jag det.
Det är mod, okej?
Men det är så gulligt,
för ungdomarna tror att de uppfann konceptet excentrism.
Jag säger: "Mitt barn, låt mig fråga dig en sak."
"Har du nånsin haft på dig en hög hatt
"mitt i sommaren
"på en Panic at the Disco-konsert
"för att imponera på en bisexuell pojke som hatar dig?"
Jag har gjort saker som skulle få dig att rysa!
Jag kan excentrism.
Respektera de äldre.
Känner ni inte till konceptet med att romantisera sitt eget liv,
kanske ni är bekanta med annat som faller under samma kategori.
Ni kanske märker det i algoritmerna.
Idén om att dejta sig själv.
Har nån stött på det? Jävligt sunkigt koncept, eller hur?
Algoritmen riktar sig aggressivt till personer som är singel.
Tanken är att man inte ska vänta på att nån bjuder ut en på dejt.
Bjud ut dig själv, tjejen.
Ta på lite läppstift.
Ta på en liten svart klänning.
Gå ut ensam, okej?
Gå på ett museum.
Gå på restaurang själv, om du ens kan tänka tanken.
Jag vet inte vad jag har missat de senaste tio åren
men sist jag kollade vad det konceptet bara
att leva sitt jävla liv! Eller hur?
Vad fan har hänt oss som samhälle
när vi blivit så främmande för tanken på ensamhet
att vi inte längre kan göra nåt på egen hand
utan att benämna det som att ha ett förhållande
med sig själv? Förlåt.
Tror ni,
tror ni på allvar, när ni ser
en gammal italiensk man
sitta på en piazza,
med lite rödvin, en liten cigarett,
tror ni på allvar att han tänker för sig själv:
"Jag tog mig själv på en liten dejt."
Nej!
Det absolut knäppaste som har fått ny benämning
för att göra nåt ensam är onani. Det måste det vara.
Den nya benämningen för onani. Nu kallas det att ha sex med sig själv.
Nej, tack. Jag säger inte så.
Jag gillar inte singelföräldrar- ensamma-tillsammans-vajben.
Dessutom hatar jag mig själv. Inte vill jag ligga med mig.
Dålig benämning för de med låg självkänsla.
Varför kan vi inte bara kalla saker för det de är?
Kalla det för att runka.
Det är det det är. Varken mer eller mindre.
Vi måste inte göra allt speciellt.
Tänd inget stearinljus.
Kan vi komma överens om det här inne?
Tänd inte ett ljus och runka, okej?
De enda gångerna som du ska tända ett ljus
är om nån dör eller har skitit. Sån är regeln.
Okej?
Så...
Vad pratade jag om? Jo, jag är en romantiker.
Uppenbarligen. När jag var strax över 20,
för en tio år sen, gjorde jag det alla romantiker gör.
Jag flyttade till London, kärlekens stad!
Förlåt, det var menat som ett skämt.
Har ni varit här?
Vad fan är det där?
Jag flyttade till London för kärlekens skull,
och det var svårt att försäkra vänner och familj
om att jag skulle klara mig.
En ung kvinna på andra sidan jorden.
Väldigt tidigt hittade jag ett citat som sammanfattade upplevelsen
av hur det var att bo i en myllrande stad som London.
Det kom från den ryska socialisten Alexander Herzen.
Han formulerade det perfekt när han sa:
"Det finns ingen stad bättre anpassad för att träna en bort från folk
"och för att träna en in i ensamhet, än London."
"Sättet att leva, avstånden, klimatet, myllret i vilket personlighet försvinner
"och frånvaron av kontinentala nöjen bidrar till samma effekt."
"Den som vet hur man lever ensam behöver inte rädas Londons leda."
"Livet här, liksom luften, är dålig för de svaga och sköra,
"för den som söker stöd utanför sig själv,
"den som söker sympati, uppmärksamhet." Men jag älskar bussarna.
Det var jag, inte han.
Åt helvete med tunnelbanan.
En Londonbuss ska det vara.
Det är där livet händer.
Förstår ni mig?
Fyra ungar som storgråter på nedervåningen på en buss,
det är livet.
En man som klipper fingernaglarna...
så länge att man till slut måste anta att han har fortsatt till tårna.
Det är livet!
Jag var på min favorit häromdagen, 73:an.
Ja, några fans här, en buss med stil.
Den skulle kunna slå stort på en internationell marknad.
73:an!
Jag älskar 73:an,
men jag tror att nåt som hände på den nyligen sammanfattar
upplevelsen av hur avtrubbad man kan bli i London.
En kille som klev på hade ett jättebra ljudsystem och spelade Cheerleader.
Bra låt. Han spelade på högsta volym medan han skrek att han ville döda oss.
Så många olika vibbar.
Välj en linje, okej?
Men det var inte det roliga.
Det som var så roligt, som jag skrattade åt,
var att det blev uppenbart
att han inte hade betalat för Spotify premium och...
Jag vet inte om nån har hotats till livet
till jingeln från Hello Fresh, men...
det är en märklig upplevelse.
Men det är det jag älskar med London. Det är min typ av ställe.
En introverts dröm, och jag är introvert, så jag älskar det.
Jag är stolt över att vara introvert.
Jag hatar extroverta, de är skrämmande och tråkiga på samma gång.
När man är yngre tvingas man på en viss grad av extroversion
även om man är introvert.
Jag dejtade mycket i 20-årsåldern. Det gick bra, det var toppen.
Att dejta i London i 20-årsåldern är okej.
Men nackdelen är
att när man dejtar i London dejtar man ofta brittiska män och...
Jag menar inget illa.
Men för min del,
personligen, säger jag
att upplevelsen av att dejta britter ibland, för min del,
kändes som nåt slags internationellt diplomatiprogram
där jag hade skickats från öarna
för att komma hit
och lära män som gick på internatskola att gråta.
Obetalt!
Som omvänd kolonialisering, men skojigt.
Lite käckt.
Det var chockerande, det var en kulturchock för mig,
för jag hade aldrig träffat en snofsig person förut.
Jag är från Nya Zeeland.
Vad fan är det med dem?
Allvarligt.
Vissa av dem har släktvapen. Ursäkta?
Vad menar du? Min familj hade inget släktvapen,
om det säger nåt om min familjs förmögenhet eller bakgrund.
Om min familj hade ett släktvapen skulle det bara ha
en bild på ett paket av ett okänt cornflakesmärke.
Ett marijuanablad.
Och om det finns ett latinskt ord för odiagnosticerad,
skulle det stå där.
Några i klanen är här, vad kul.
Grejen är den att snofsiga människor går under radarn.
De är väldigt svåra att upptäcka ibland.
De gömmer sig mitt framför näsan på en.
Den bästa tiden att hitta dem är vid jul, nästan varje gång.
Det är då man får se deras vardagsrum, deras familjefoton.
Snofsiga människor är besatta av julen, för då får de besöka sina föräldrar.
Det är inte meningen att man ska umgås med dem.
Men de säger: "Jag älskar mamsen och pappsen."
Sjukt, va?
Jag vet att man inte ska döma folk utifrån deras bakgrund,
men ofta när jag ser familjefotona,
många av mina vänner, jag älskar er,
men ofta ser era flickvänner ut... som en syster...
Hon ser verkligen ut som din syster
Det var Shania Twain om ni inte hörde det.
Det är okej. Det är originalet. Hon gjorde en cover på min.
Det var onödigt hårt mot snofsigt folk.
Britter är i allmänhet besatta av julen
på ett sätt som jag tycker är pinsamt.
Förstår ni vad jag menar? Om jag träffar en man i 30-årsåldern
som säger: "Jag älskar Elf."
"Elf är min favorit. Jag älskar att se Elf med mamsen."
Om jag träffar en till sån man skaffar jag en pistol.
Jag vill bara ha den.
Jag dejtade i 20-årsåldern, och jag skulle säga
att det är mycket enklare att dejta i 20-årsåldern
än i 30-årsåldern.
För min del, när jag var i 20-årsåldern,
var det mycket enklare att dejta, för jag hade varken principer
eller värderingar i den åldern.
En bra egenskap när man dejtar i en stad som London.
Minsta självkänsla är en riktig snoppstoppare.
Jag var så villig att förändra mig själv för att behaga personen i fråga.
Jag förändrar mig själv så som personen vill.
Jag frågade rakt ut:
"Vad vill du ha av mig?" Och så gjorde jag det.
Forma mig som du vill.
Jag är lång, jag kan bli liten.
Jag kan bli liten som Tummelisa,
en Anne Geddes-bebis, i en kalender, i en tulpan,
som knappt kan hålla huvudet uppe eller öppna ögonen, en pyttekvinna.
Eller nåt annat. Jag kan vara en kaxig kvinna.
"Jaså, det säger du."
"Vad sägs om det här?"
Jag gör vad som helst!
Säg bara vad, så gör jag det.
Tydligen ska man inte säga så på första dejten.
Särskilt inte i en bowlinghall på andra sidan banorna.
Jag respekterar det, och jag respekterar reglerna på Rowans.
Det var så mycket enklare att dejta i 20-årsåldern.
Allt blir lite svårare.
Det är nog för att när man blir äldre
ser man annorlunda på kärleken.
Sättet att uttrycka kärlek förändras när man blir 30.
"Jag vill göra en chutney till dig." Det är så man vill visa den.
Saker man söker efter förändras också.
Nu söker jag nån som ger mig samma känsla
som när jag ser min väska på bagagebandet på flygplatsen
och tänker: "Det är min jävla väska!"
Alla säger: "Den ser ut som alla andra." "Men den är min!"
"Jag la mina grejer i den."
Så vill jag känna.
Det blir så mycket svårare att hitta de personerna
som vi träffar folk nu.
Jag använde appar en kort period i 30-årsåldern. Det var inte kul alls.
Ärligt talat handlade det om att förklara för 21-åriga män
vad ett Concorde-plan var, vilket i och för sig var rätt kul. Prova det.
Man får säga: "För länge, länge sen,
"år 2000...
"fanns ett plan som flög väldigt, väldigt fort."
"Det var för... bullrigt."
Och de säger: "Herregud, berätta mer."
Allt blir svårare.
Jag hör mig själv säga det högt:
"Jag är så gammal." Jag är inte gammal än, jag är 32.
Jag är inte gammal än, men jag åldras.
Jag åldras på väldigt smygande sätt.
Jag har börjat säga: "Ha en fin resa."
Förstår ni?
Jag vet inte vad som hände.
"Ha en fin resa."
"Ha en fin flygresa."
Om ni nånsin sett en tonåring
säga: "Ha en fin resa",
är det en snut under täckmantel och...
av nån anledning ska du i fängelse.
Men allt är svårare.
Att bli dumpad i 30-årsåldern är så mycket svårare
än att bli dumpad i 20-årsåldern, för som jag sa förut,
i 20-årsåldern utvecklar man fortfarande sin personlighet,
så man behöver inte ta avspisningen så personligt.
Man tänker: "Det är lugnt."
"Jag är en annan person om ett par år. Ingen fara."
"Livet är långt. Vi är fortfarande vänner."
Men blir man dumpad i 30-årsåldern
blir man dumpad för den man verkligen är.
Och jag är ledsen om det är första gången ni hör det,
men det är vetenskapliga fakta.
Vår personlighet blir låst vid 30.
Det här är jag för alltid nu. Jag är så besviken.
Det känns som när man spelar Mario Kart och man försöker välja karaktär,
och man funderar för länge och tiden tar slut
och man hamnar på den sista rutan man råkar markera.
"Är jag jävla Waluigi i resten av mitt liv?"
Toppen.
Perfekt.
Jag måste nog byta karaktär i det skämtet.
Reaktionerna blir inte lika starka
för folks inställning till Waluigi håller på att förändras.
Jag tror det!
Han är lite missförstådd i sin brors skugga, okej?
Jag tycker att han är sexig.
Lång och med mustasch.
Waluigi ser ut som varenda man i östra London.
Eller hur?
Man ser dem på en Lime Bike. "Waluigi på en Lime Bike, galet."
Det är svårt att acceptera att det här är den man är
i resten av ens liv när man blir 30.
Jag vill inte trycka ner mig själv: "Det här är jag nu."
Jag önskar att självförringande
inte hade blivit en sån stor del av mitt varumärke,
men det har det.
Jag trodde att självförringande var nåt jag skulle växa ifrån,
men så är inte fallet.
Det som händer med självförringande
är att ju äldre man blir, desto mer träffsäkert blir det.
Man känner sig själv bättre, ens vänner känner en bättre.
I tonåren kom jag undan med:
"Jag får aldrig nån pojkvän. Jag är en nucka."
Vi älskade att kalla oss nuckor.
"Jag är en sån nucka."
Och vännerna sa: "Vad pratar du om, tjejen?"
"Nedvärdera inte dig själv så där."
"Du hittar kärleken. Håll käften. Sluta prata om dig själv."
Nu, när jag är 32...
Om jag säger: "Jag vet inte om jag nånsin blir gift",
säger de: "Äktenskap passar inte alla." Och jag...
"Jag förstår."
"Matchen är igång."
Jag sa att jag åldras på många smygande sätt,
och ett sätt som jag vet att jag åldras på
är att jag har dragit det skämtet några gånger nu,
så många gånger att jag måste ha knäskydd...
Så, tack! Nej då.
Jag vet inte varför ni applåderar.
För säkerhetstänket, kanske?
Galet.
Det är problemet med att ha nära vänner.
Det där lät värre än det skulle.
När man har nära vänner
och går igenom ett uppbrott är det tufft för...
Var ärliga mot er själva nu.
När en nära vän går igenom ett utbrott blir man så klart ledsen,
men det är även spännande, eller hur?
Förstår ni? Det är svårt att titta bort.
Var ärliga.
Som när en fyrverkeripjäs råkar välta under Guy Fawkes Night
och börjar skjuta in i folkmassan,
och alla blir rädda, men de vill ändå se vad som händer.
Så är det när en vän får hjärtat krossat och det är så tufft
för problemet är att ens nära vänner vet vem man är.
De vet vem man är innerst inne.
De har känt en i åratal.
På samma sätt vet ens nära vänner exakt hur man offrat sin personlighet
för att vara med just den här personen.
Nu är förhållandet slut
och skammen man känner när man går tillbaka till vännerna
gör en jävligt ödmjuk. Det enda jag kan jämföra det med
är om man sket på sig på en julfest på jobbet...
en fredagskväll. Eller hur?
Känslan av att komma till jobbet på måndagen och behöva...
"Det var galet!"
"Vem var hon?"
Hon mår inte bra. Hon förtjänar vår omtanke.
Så kände jag.
Jag skämdes för mycket för att vända mig till mina vänner.
Det var galet, så jag började, under uppbrottet,
att vända mig till slumpmässigt utvalda personer.
Vem som helst som stod mig nära. Min 80-åriga mormor bodde hos mig då,
en knasig, kaxig bästa vän att ha i sitt liv under ett modernt uppbrott.
Hon gjorde sitt bästa, hon var underbar.
Det är svårt att förklara för en kvinna
som föddes under andra världskriget vad anknytningsteori är.
"Jag tror att ditt ängsliga anknytande beror på ransoneringen."
Det hjälpte inte.
Jag vände mig till främlingar, en man som började städa min lägenhet.
Jag betalade. En viktig detalj.
Jag betalade honom, han heter Lindsey och han var otrolig, en otrolig kille.
Hemsk städare, skulle inte rekommendera honom.
Han var så jazzig när han städade.
Han gick dit andan föll på och liksom... ignorerade stora apparater.
Han tände rökelse och lät den brinna i mitt hem,
och det knäppaste var att han ändrade sin profilbild på WhatsApp varje vecka.
Riktigt skumt.
Men han var helt jävla otrolig.
Lindsey typ...
Jag berättade allt för honom om mitt uppbrott
den första gången vi träffades, och det första han frågade var:
"Brud eller snubbe?"
Jag sa: "Lindsey, du är på rätt sida om historien, min vän."
Fan.
Sen kände jag skammen i kroppen
när jag som vuxen kvinna, med allvar och känsla,
sa till honom i min eget hem:
"Snubbe."
"Det var en snubbe."
Jag skäms inte över att en man krossade mitt hjärta,
jag skäms inte över att vara hetero längre.
Jag har accepterat det. Det är som det är.
Om nåt, känns det lite som en återgång.
Som dejtingpreferens. Det är retro.
Vi har gått vidare som samhälle
och ändå hänger jag kvar för glatta livet.
När jag dejtar män känner jag nog samma känslor
som de som samlar vinylskivor måste känna,
på så sätt att båda grupperna stöttar ett utdöende medium.
Båda säger saker som:
"Otillgängligheten och den lägre kvaliteten
"är det charmiga med formatet."
Jag var i min lägenhet och sa: "Snubbe",
och Lindsey sa: "Hur länge varade det?"
Jag sa: "Åtta månader."
Och Lindsey sa:
"Vad gråter du för, tjejen? Vad fan gråter du för?"
Lindsey gav mig en skopa i min eget hem.
Han berättade hur fan det låg till.
Han berättade om varenda relation,
alla han älskat, och han sa nåt som jag aldrig glömmer.
Innan han gick vände han sig mot mig i dörren och sa:
"Du måste förstå att vi är här på jorden för att lida."
"Du måste hitta glädjeämnen där du kan."
Jag vet inte om en ängel hade rört vid mig
eller om Lindsey hade dödat nån för skojs skull.
Jag väljer det första, det är charmigare.
Jag kunde inte gå till mina vänner. Jag skämdes för mycket.
Mormor åkte hem, Lindsey kom bara en gång i veckan.
Så jag gjorde vad alla med min bakgrund hade gjort.
Jag sökte svar på nätet, i inkognitoläge så klart.
Mitt problem är att jag inte ser hjärtesorg som...
Jag ser hjärtesorg som ett problem att lösa,
snarare än en upplevelse att gå igenom.
När man söker på nånting som:
"Kan man bli dumpad för att man är för cool?"
Det som händer då är att man öppnar ett hörn av internet,
världen av relationsrådgivning på nätet.
Jag vet inte om ni känner till det. Jag ska förklara.
Det är en amerikansk industri, lite som livscoaching.
Den drivs mestadels av skumma män som heter Declan eller Gavin.
De har kostym och ser ut så här, och deras URL:er är rätt intensiva:
"Hur du får tillbaka ditt ex.com"!
"Ditt ex var en bitch, men kan vara ditt livs kärlek.org."
".edu".
De här männen är onda, för hela industrin är ond.
De utnyttjar personer med hjärtesorg.
Som är på botten i livet. De försöker tjäna pengar.
De lockar en med gratis artiklar och checklistor och sånt,
sen podcasts varje vecka.
Kanske en arbetsbok eller två. 20 dollar styck.
Det de försöker göra är att locka dig till
privata coachingmöten via Zoom.
De kan kosta 500, 600 dollar. Det är hemskt.
Och deras råd är ren jävla dynga.
Ta inte deras råd.
Ett av tipsen i en av artiklarna var:
"Klä dig varje dag som om du kommer att springa på ditt ex."
"Klä dig varje dag..."
Jag låter det sjunka in en stund.
Så här klär jag mig varje dag.
Jag vill inte springa på ett ex klädd så här.
Jag har lagt 32 år på den här looken
som klädmässigt kan beskrivas som:
"Jag lyckas på nåt sätt varje dag klä mig både som
"ett försvunnet barn från 80-talet
"och mamman som letar efter det försvunna barnet."
Några applåderar.
Det sårar mig lite, för det är igenkänningsapplåder.
Jag kunde inte ta emot råd av männen, de är hemska.
Jag trodde att en kvinnlig relationscoach skulle funka bättre.
Jag hittade henne i form av Gillian.
Gillade inte hennes vibbar heller. Hennes tips var lika dåliga.
Ett av dem var helt ärligt: "Drick mer vatten."
"Drick mer vatten under ett uppbrott." Dra åt helvete, Gillian.
Vad fan snackar du om?
Håll käften.
Ett annat var: "Gå med i en klubb. Var mer social."
Jag är för fan inte åtta år, Gillian. Gå med i en jävla klubb?
Det värsta var: "Ha inte AirPods ute bland folk.
"Du kan avskärma dig från samtal med främlingar."
Över min döda kropp, Gillian.
Du får slita mina AirPods ur min döda, kalla...
Jag kommer att begravas med mina AirPods.
Blir jag levande begravd kan jag rocka loss i kistan.
Gillian var även besatt av barndomen.
Det är en stor grej i allmänhet inom terapi just nu.
Jobba med sitt inre barn och sånt.
Jag köper inte det, jag bryr mig inte.
Jag bryr mig inte om barndomen.
Mitt inre barn får klara sig själv.
För min del hjälper det inte att hänga kvar i eller reda ut den,
för barndomen är historia. Jag kan inte ändra nåt i min barndom.
Det är Stonehenge, OS 2000 i Sydney, det är över.
Dessutom minns jag inte mycket av min barndom,
vilket borde betyda att inget hemskt hände.
Om nåt traumatiskt hade hänt hade jag väl kommit ihåg det?
Jag försökte söka efter traumatiska ögonblick
för att förklara brister i min vuxna personlighet.
Pappa drunknade nästan en gång.
Det var ett bra trauma, antar jag.
Eller det var det nog inte,
för jag blev inte så ledsen, ärligt talat.
Jag älskar så klart min pappa. Jag ska förklara.
Det som händer när nån nästan drunknar är att personen nästan drunknade,
men det betyder även att det förmodligen var sommar.
Hänger ni med?
"Pappa dog nästan, men stämningen var helt otrolig."
Det var ett bra år, 2004.
Så jag har inget trauma.
Inte för mig. Känner henne knappt.
Men en sak som är intressant med att gå tillbaka till sin barndom,
som många i min ålder nog upplever,
är att jag inser att jag är i den ålder som mina föräldrar var när de fick mig.
Vi kände inte våra föräldrar innan de var i vår ålder, och när vi möter dem,
som vuxna,
är det så mycket mer av min barndom som blir logisk.
Att pappa kom hem från jobbet varje kväll
utan att säga nåt, gick direkt till bakdörren,
rökte cigg och drack kaffe till sängdags.
Nu är jag i 30-årsåldern och säger: "Var dig själv, mannen."
Drick ditt becksvarta neskaffe med 14 sockerbitar
för att över huvud taget känna nåt.
Våra pappor hade inte ASMR.
Fundera på det en stund.
De hade inte ASMR på 90-talet,
de hade inte en liten press som tryckte ihop en Pringles-burk.
Hur varvade de ner?
De hade bara oskattade cigaretter och tomrum. Det var tufft.
Och min mamma, fy fan.
Mamma födde tre barn innan hon fyllde 28. Tre!
Det är vidrigt. Barnbrud!
Vad händer? Tre ungar! 28!
Det är galet. Om jag träffade min mamma i den här åldern
hade jag varit vännen som övertalar henne att inte skaffa mig.
Förstår ni? Ingen här i rummet
kan kalla sig feminist om ni inte skulle göra detsamma.
Om ni inte var beredda att resa tillbaka i tiden
och övertala er egen mamma
att inte skaffa er.
Så hon kunde resa runt nåt år till.
Alla frågar: "Skulle du döda bebis-Hitler?"
Jag skulle resa tillbaka och döda mig själv,
så min mamma kunde åka till Bali.
Det är feminism.
Det tror jag.
Gillian funkade inte för min del, jag visste det, så jag gick vidare.
Och jag hittade den heliga graal. Hon hette Margaret.
Margaret var en amerikansk dam i sena 80-årsåldern,
en äldre kvinna som pratade så här. Hon lät så torr.
Jag lyssnade på hennes podcasts innan jag somnade. Margaret var otrolig.
Hon hade en tendens att använda bildekal-slogans
som alla fick höra under uppbrott:
"Den enda vägen ut är igenom."
Jag hatar det uttrycket. Och jag förstår det inte.
Hur kan vi, år 2024, inte ha hittat ett sätt runt det?
Vi har vibrerande analkulor.
Som styrs med Bluetooth.
Men vi kan inte kringgå sorgen efter ett uppbrott?
Vad gör forskarna? Har de aldrig upplevt kärlek?
Det man måste göra, särskilt i den här åldern,
är att ta reda på vilka värderingar man har
och om de är desamma för personen man vill vara med.
Är de inte det, gå vidare. Är de det, kör på.
Den viktigaste är barn.
Om inte båda vill ha barn är det ett för stort hinder.
Och jag skäms för att säga att det var
första gången i mitt liv då jag frågade mig själv,
inte om jag borde skaffa barn, utan om jag ville det.
Det visade sig att svaret var nej.
Och det visade sig att det är fel svar.
Jag skulle inte rekommendera det.
Berätta det inte för nån om du känner så.
Det socialt godtagbara svaret är: "Nån gång, kanske."
"En tjej avslöjar inget."
Folk gillar inte ett direkt nej.
Och även när jag tror att folk godtar det...
Ibland ser folk min inställning till barnfrihet
som nåt radikalt eller politiskt, ett ställningstagande.
Det är inget ställningstagande, inget radikalt.
Jag är bara lat och gillar inte att böja mig ner.
Det är motivation nog för att inte skaffa barn.
Gud skapade mig inte för att jag skulle gå upp före nio.
Folks motiv för att skaffa barn är ännu mer störda.
Vissa vill nog ha barn för att de inte vill dö ensamma.
Jag förstår inte den logiken.
Dagen man dör
är ju redan en dålig dag.
Förstår ni vad jag menar?
Ska man lägga årtionden av sitt liv
på att se till att nån finns där den enda jävla dagen?
Skit i det. Jag sätter på en dvd. Jag kommer att vara jättenöjd.
Låt mig dö ensam med en dvd-box.
Det var otroligt att inse det om mig själv,
men fortfarande antar folk
att om man är född i en kropp som kan bära barn,
är det nåt som man vill uppfylla en dag.
Jag var på ett barnkalas nyligen.
Jag lekte med barnen, jag älskar barn. Vi kommer överens.
En äldre herre såg det och sa:
"Lockar det fram modern inom dig?"
För i helvete, det är så lömskt.
Det är inte "en mor", utan "modern".
Det finns en tanke om
att inom varje liten flicka finns en liten mor
som väntar på att slita sig ut ur en och äta upp värdkroppen
för att bli "modern".
Jag är inget jävla Kinderägg.
Jag är tom.
Alla biologiska fakta man hör som liten flicka är så läskiga.
Det här hör man alltid.
"Du föds med alla ägg du nånsin kommer att behöva.
"Du hade dem när du föddes
"och dina barn har alla ägg som de behöver. Som laxrom.
"Alla ägg de nånsin behöver."
"Låt mig vara och sluta säga att jag är full av ägg."
"Skärp dig."
Vi ställs jämt mot varandra. De som vill och de som inte vill ha barn.
Min motivation att inte skaffa barn pendlar mellan två lägen,
beroende på min självkänsla vid den tidpunkten.
Om jag har bra självkänsla tänker jag:
"Mina mor- och farföräldrar, mina föräldrar har redan skapat nåt perfekt."
Antingen det, eller om jag har dålig självkänsla:
"Vad det här än är måste få ett slut."
"Det är ditt ansvar tjejen."
Men det är galet...
Det var en otrolig sak att inse om mig själv,
för det påverkar alla förhållanden som jag inleder framöver.
Jag har Margaret att tacka för det.
En jävla amerikan, en tant,
vars podcasts jag lyssnade på varenda kväll.
Jag tror att Margaret även lärde mig... Det låter töntigt,
men hon lärde mig att man inte får ge upp.
Jag var verkligen på botten när jag lyssnade på henne
och hon lärde mig att man måste fortsätta tro.
Ibland är det nog nödvändigt
att gå igenom alla små skitsaker,
alla 16 000 ord, för det leder en förhoppningsvis
till den där personen som kommer att säga,
hur det än sägs: "Jag är med dig till slutet."
Och det är aldrig den första väskan på bagagebandet.
Det krävs några varv, såvida man inte flyger business class.
Så jag har henne att tacka för det.
Och jag är glad att jag gjorde det för nu, ett år efter anteckningen
är jag faktiskt förlovad. Spännande.
Självklart är jag inte är förlovad.
Jag...
Vad?
Ursäkta?
Har nån av er lyssnat...
på en enda sak...
som jag har sagt?
Självklart är jag inte förlovad!
Varför skulle jag vara det? Och varför skulle jag berätta för er?
Jag känner inte en enda av er.
Det var ett fult trick, men skyll er själva.
Jag ska berätta vad som hände.
Jag är inte förlovad. Jag ska berätta.
Jag var väldigt, väldigt ledsen.
Jag var ledsen och visste inte varför.
Jag visste inte varför.
Det var egentligen inget viktigt förhållande,
men så är det med uppbrott.
Man vet inte vilket som knäcker en, som ett dåligt ostron.
Ett av dem slår omkull en.
Så var det med det här. Jag var desperat,
och jag bestämde mig för att göra det.
Jag skulle boka Margaret
för privat coaching på Zoom.
600 dollar.
Ni gör rätt som flämtar.
Men jag har råd med det.
Jag är en farlig mix av ekonomiskt stabil
och psykiskt instabil.
Mogen för svindleri.
Jag är som Shelley Winters i alla hennes filmer.
Ett nischat skämt.
Jag gick in på webbsidan
och vad jag trodde skulle vara ett bokningsformulär
för att fylla i min information, men det fanns inget.
Det fanns bara en YouTube-minibild med en liten text på.
Det stod: "Ett mycket svårt tillkännagivande."
Ja, Margaret hade dött.
Fantastisk reaktion från folk som fick höra om henne för fem minuter sen.
Ta inte illa upp.
Men okej.
Nej, det är sant. Jag vet att det är galet.
Men inte bara hade hon dött,
hon hade varit död
under hela tiden
som jag hade lyssnat på hennes podcasts
och läst hennes bok.
Jag vet inte om nån har blivit Sjätte sinnet:ad förr
men det känns inte bra.
Det känns inte bra.
Tycker ingen att det är galet?
I flera månader hade jag tagit emot råd från en kvinna som inte längre fanns.
Vad fan är det? Det är hemskt.
Det är så jävla hemskt.
Det finns en version av oss själva där ute, för alltid,
en version av Margaret ute i etern,
som lever för alltid och aldrig blir raderad. Det skrämmer livet ur mig.
Vad händer med mig?
Vad för jag vidare till nästa generation om det är så?
Den här anteckningen? Den här jävla anteckningen?
"Jättepumpad". Allvarligt?
Det kan inte vara så.
Och det är det knäppa med att jag ens gör showen.
Det är som med Margaret.
Margaret finns inte längre,
men personen som skrev det här finns inte heller längre.
Jag känner knappt igen kvinnan bakom de här orden.
Ändå vet jag att nästa gång mitt hjärta krossas
kommer jag att träffa henne igen.
För det är så det funkar. Folk förändras inte.
Det är låst för alltid.
Jag kommer att fortsätta göra samma misstag om och om igen.
I en ändlös loop.
Och det enda jag kan göra nu
är att samla ihop de fragment av vishet som jag har
till nästa version av mig själv,
och hoppas och be att hon gör ett bättre jobb.
Så är det med det.
Men jag varnade er faktiskt i början.
Jag är väldigt dålig på avslut.
Översättning: Louise Arnesson För Transperfect Media