Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kdysi dávno byly pláně východní Afriky domovem našich vzdálených předků.
Z důvodů, které se časem vytratily, se někteří z těchto předků
rozhodli odejít a zamířit na sever,
aby se z nich stali neandertálci.
Postupem času jejich počet rostl.
Jejich území se táhlo od Ruska až po pobřeží Atlantiku.
Malé klany putující po této rozlehlé divočině.
Navzdory nepříznivým okolnostem přežívali přes 300 000 let,
až najednou
zmizeli.
Jejich ostatky se dochovaly jen na několika místech
a jedno z nejvýznamnějších
se nachází na Blízkém východě.
Je to archeologický zlatý důl,
ukrytý hluboko v horách Kurdistánu.
Jeskyně Šánidar.
Jeskyně Šánidar
je považována za jednu z nejuctívanějších jeskyní na světě
za dob neandertálců a Homo sapiens.
Na místě, kde byl život odjakživa,
možná najdeme odpovědi na otázky.
Otázky, které jsou stále záhadné.
Kdo byli neandertálci?
Proč byli tak dlouho úspěšní?
A proč nakonec zmizeli?
TAJEMSTVÍ NEANDERTÁLCŮ
Jeskyně Šánidar je v podhůří Bradostových hor,
ale výraz „podhůří“ nevyvolává ten správný obraz.
Cítíte se jako v horách. Mají nepravidelný a strmý povrch.
Jeskyně Šánidar je působivá díky své velikosti a rozsahu.
Přístup k ní je zezdola, což je neuvěřitelně impozantní.
Je velmi rozsáhlá.
Má široké ústí, takže je dobře osvětlená.
Nad hlavou vám létají rorýsi a orli a v noci vyjí vlci.
Je to úžasné místo.
A být tou osobou, která tam dělá vykopávky,
je naprosto neuvěřitelné.
Emma je součástí týmu britských archeologů,
které pozvali jejich kurdští kolegové, aby pokračovali v práci v jeskyni.
Jeskyně Šánidar je v dějinách neandertálských studií velmi ikonická
a hrála klíčovou roli v našem přehodnocení toho,
co jsme předpokládali, že neandertálci dělali, jací byli a čeho byli schopni.
Cílem tohoto nového projektu je využít
celou škálu archeologických věd, které máme k dispozici,
a vrhnout na chování neandertálců nové světlo.
V tomto výkopu se od 60. let neprováděly žádné vykopávky.
A od té doby se způsob,
jakým přemýšlíme o našich nejbližších lidských příbuzných, značně změnil.
Slovo neandertálec stále používáme pro někoho, kdo je nevychovaný.
V běžné mluvě se stále používá jako nadávka – ty neandertálče.
Archeologicky se stále víc podobají Homo sapiens
a za toto přehodnocení vděčíme z velké části práci
Ralpha Soleckiho, který v jeskyni Šánidar pracoval.
IRÁK
Ralph Solecki se narodil v roce 1917.
Zemřel před pár lety ve vysokém věku.
Byl to neuvěřitelný tvrďák.
Za druhé světové války šlápl na minu a jako zázrakem přežil.
Byl to velmi pozoruhodný muž.
Nevím, jak se o jeskyni Šánidar doslechl,
ale přišel sem a pracoval tu celkem pět sezón mezi lety 1951 a 1960.
Vytyčil výkop,
který vedl od severu k jihu a pokrýval většinu podlahy jeskyně.
Tohle místo se stalo tak známé,
protože tu našel deset neandertálských mužů, žen a dětí.
Tenkrát
jsme byli mladí.
Bylo mi asi
sedmnáct osmnáct let.
Všechno nás naučil profesor.
Z jeskyně jsme vynesli hodně velkých kamenů.
Použili výbušniny.
Našli kostry neandertálců.
Byla to velká událost.
Měli silná žebra a kosti.
Měli velkou hlavu.
Jejich ruce...
Všechno na nich bylo pozoruhodné.
Toto byl Soleckiho první velký objev.
Dal mu jméno Šánidar 1.
Je to kostra z druhu, který se od toho našeho velmi liší.
Mají robustnější rysy.
Velké nadočnicové oblouky a jiný tvar lebky.
My máme zaoblenou lebku.
Jsou podsadití.
Předpokládáme, že mluvili nějakým jazykem.
Čím víc o nich víme,
tím víc je jasné, že byli komplikovanější,
než jsme si před 40–50 lety mysleli.
Říkáme tomu strom života.
Každý člověk a každé zvíře se na tomto stromě života stane větví.
ARCHEOLOG ŘEDITEL STAROŽITNOSTÍ A DĚDICTVÍ SORANU
My jsme jedna větev a neandertálci byli druhá.
A časem jsme se oddělili.
Opravdu mám pocit,
že sedím na ostatcích svého bratrance.
V tuto chvíli jsme asi 4,5 metru pod povrchem jeskyně.
Což je asi před 45 000 lety.
V této úrovni byl pohřben Šánidar 1.
ŠÁNIDAR 1
ZEMŘEL PŘED 45 000 LETY
Měl zranění na pravé straně hlavy.
Ale také na levém oku, kvůli kterému mohl oslepnout,
což mohlo souviset i s dalšími jeho zraněními.
Byl také ochrnutý na pravou ruku...
a na více místech ji měl zlomenou,
ale zdá se,
že jeho předloktí bylo úmyslně nebo následkem úrazu odstraněno,
takže mu v podstatě od loktu chyběla ruka.
Měl i další zranění. V koleni měl dost silnou artritidu.
V chodidle měl zlomeniny.
Takže co se týče lovu,
možná nebyl schopen lovit typickým způsobem,
ale dožil se relativně vysokého věku.
Důsledky nových nálezů byly ohromující.
Objev Šánidara 1 byl potenciálně obrovským posunem,
protože naznačoval,
že v neandertálské společnosti možná existoval faktor péče a soucitu.
To dokazovalo, že klan tuto těžce zraněnou osobu podporoval.
A zanedlouho Solecki objevil další tělo se stejně pozoruhodným příběhem.
ŠÁNIDAR 3
ZEMŘEL PŘED 45 000 LETY
Šánidar 3 byl další dospělý muž
a i on měl zranění,
včetně vážného zranění na žebrech.
Drsná připomínka násilné stránky neolitického života.
Je pozoruhodné, že se v jeskyni našli i další relikvie,
které nám napovídají o osudu Šánidara 3.
Tyto artefakty jsme našli v jeskyni Šánidar.
Tomuto většímu kousku říkáme „jádro“. Jádro je valoun.
Valoun je zaoblený kámen, který můžete najít v řece.
Neandertálci ho vzali, aby od něj odštěpili kousky,
buď aby se z něj stal nástroj, nebo kvůli těm odštěpeným kouskům
zvaným „vločky“ a ty použili jako nástroj.
Dají se najít v řece Zab, která je tři kilometry odtud.
Snažím se vyrobit něco jako hrot.
V podstatě jdu podél okraje
a odstraňuji menší kousky.
Tím ho vlastně brousím.
Moc jsem toho ještě neodstranil, ale už je vidět, že je dost ostrý.
Takže takový hrot mi zabral jen pět šest minut.
V rukou toho, kdo ví, co dělá a co drží,
se tento nástroj může proměnit ve smrtící zbraň.
Na Šánidarovi 3 je zajímavé to,
že měl bodné zranění.
To naznačuje, že ten hrot oštěpu, nebo co to bylo,
pronikl do hloubky hrudního koše.
Mohl mu propíchnout plíci a způsobit selhání plic.
Ta rána do žeber odpovídá projektilu.
Takže po něm někdo hodil jakýmsi oštěpem.
Mohla to být nehoda při lovu.
Mohlo jít o násilí.
Ale víme to, že tuto ránu měl a nějaký čas přežil.
To by mohlo naznačovat, že měl podporu a pomoc, aby se z toho dostal.
I když byli těžce zranění, zdá se,
že o Šánidara 1 a Šánidara 3 někdo pečoval.
Toto byl radikálně nový pohled na život neandertálců.
Další důkazy o jejich chování byly nalezeny v jeskyni
daleko na severozápad od Šánidaru.
ZÁHŘEB CHORVATSKO
Každý nový důkaz o neandertálcích
vám ukazuje, jak jsou lidští.
Ale jejich chování bylo jiné.
Žili v úplně jiném světě, než je ten náš.
Toto je součástí sbírky z Krapiny.
Jsou staré asi 130 000 let.
Je to největší sbírka neandertálců pocházející z jednoho místa.
Odhadujeme, že šlo až o 80 jednotlivých neandertálců.
Nemáme celá pohřbená těla.
Z každého z nich máte jen fragmenty.
Což je velmi neobvyklé.
KURÁTORKA SBÍRKY Z KRAPINY CHORVATSKÉ PŘÍRODOVĚDNÉ MUZEUM
Na krapinských kostech, jak na lebečních, tak na postkraniálních,
vidíte spoustu člověkem vytvořených řezných stop.
Tohle je holenní kost a je možné,
že byla rozbitá záměrně a že byla rozdrcená.
Jsou na ní vidět řezné a jiné stopy.
Jeden z důvodů, proč by někdo rozbil dlouhou kost,
je ten, že je to jakýsi obal kostní dřeně.
Tohle je lýtková kost,
která má na svém povrchu další zajímavé stopy.
Nejspíš vznikly, když z té kosti někdo škrábal
zbylé maso nebo svalovou tkáň.
Podobně jako byste udělali s kuřecí kostí u oběda.
Když slyšíte, že se navzájem jedli, tak vás to okamžitě šokuje.
Ale naskytne se také otázka: Jaký druh kanibalismu?
Co to pro ně znamenalo?
Podívej, řeže to jako skutečný kuchyňský nůž.
- Jde to skoro bez námahy. - Ano, je to snadné.
VÝZKUMNÁ PRACOVNICE CHORVATSKÁ AKADEMIE VĚD A UMĚNÍ
Vytvořily jsme si jejich nástroje
a v podstatě se těm lidem snažíme dostat do hlavy
a pochopit jejich kognitivní procesy.
Rozdíl je v tom, že my máme řezné stopy jen u kloubů.
A na lidských ostatcích z Krapiny je divné to, že jsou po celé délce kosti.
- Jako by je někdo neustále škrábal. - Jo.
Neumím si představit, že bych to udělala někomu, koho znám.
Tohle je ta slavná lebka Krapina 3.
To je ten nejúplnější lebeční vzorek
z celé sbírky a jako jediný má tvář.
Věříme, že to byla žena.
Mladá neandertálka, které bylo kolem 20 let.
Zajímavé je to, že na čelní kosti
má sérii asi 40 řezů.
Udělat 40 řezů,
pomalu a těsně vedle sebe, to chce odhodlání.
I kdyby tyhle kosti jedli,
nemyslím si, že to bylo kvůli hladu.
Jde o hluboce komplexní chování.
Možná, že konzumací těla toho, koho znali,
chtěli získat jakousi ctnost nebo něco, co na tom člověku obdivovali
a se kterým sdíleli život.
V etnografických příkladech, o kterých víme,
až donedávna lidé konzumovali své blízké,
protože konzumací jejich masa se snažili přijmout něco,
co mohlo pokračovat s dalšími generacemi, jako nějaké dědictví.
Nemůžu říct, že to bylo hnací silou jejich chování,
ale je to jedna z možností.
Způsob, jakým zacházeli se svými mrtvými,
nám ukazuje složitost jejich myšlení.
A nikde to není lépe pochopitelné,
než v nejslavnějším objevu Ralpha Soleckiho.
Šánidar 4, který se stal známý jako „Květinový pohřeb“.
V této jeskyni...
jsme našli devět neandertálců,
z nichž dva jsou nejdůležitější.
Číslo 1 jsme našli tamhle. Byl v hloubce asi pěti metrů.
A tady jsme našli Šánidara 4, který byl v hloubce asi sedmi metrů.
Ralph Solecki byl jeden z největších světových archeologů.
O tom není pochyb. A byl to skvělý vypravěč.
Tohle by mohlo naznačovat první známky duchovní evoluce
a možná i počátky náboženství.
ŠÁNIDAR 4
„KVĚTINOVÝ POHŘEB“
Květinový pohřeb byl jedním z klíčových okamžiků,
protože šlo o úplného neandertálce,
což bylo neuvěřitelně vzácné.
Odebrali vzorky na pyl,
což bylo v té době dost radikální.
V odebrané půdě jsme našli pyl,
něco takového,
a tento pyl indikuje osm druhů květin,
o kterých si myslíme, že byly s tou osobou pohřbeny.
Nedá se říct, že uspořádali pohřební obřad,
ale tahle próza vás k tomu zavádí.
„Někdo v poslední době ledové chodil po horách
a s těžkým srdcem sbíral květiny.“
Veřejnost neandertálce vždy vnímala tak, že žili ošklivý život.
Že byli oškliví a neměli žádné city.
Že neměli hluboké myšlení.
A tady máme citlivé a starostlivé jedince.
A všude v novinách psali o plakajícím neandertálci,
který sbírá květiny z okolních kopců,
aby uctil své mrtvé.
To byl první „Květinový lid“ – v archeologii zcela bezprecedentní objev.
V letech po objevu Šánidara 4
byla teorie květinového pohřbu ostře kritizována.
Někdo, kdo studoval pískomily,
což jsou malí hrabající savci, takoví křečci s ocasem,
zjistil, že pískomilové si s sebou do nory jako potravu odnáší květiny.
V mnoha ohledech to byla velká rána,
zejména proto, že Solecki si všiml něčeho, co vypadalo jako zvířecí nory.
Ale tým objevil nové důkazy, které naznačují,
že Solecki měl nakonec částečně pravdu.
Je to krajina, ve které najdete hyeny, vlky a leopardy, dokonce i dnes.
Kdyby to tělo nechali jen tak,
je téměř jisté, že by přišlo nějaké zvíře a sežralo ho.
Tohle jsou celí jednotlivci, kterým se něco takového nestalo.
Tato těla byla nějakým způsobem ochráněna.
Odhaduji, že nejspíš vzali větve
a vytvořili dost nepříjemnou bariéru proti divokým zvířatům.
A kousky té vegetace a pylu spadly do hrudního koše mrtvoly,
načež se z ní stala kostra.
Soleckiho příběh je úžasný.
Myslím, že existuje dostatek údajů na to,
abychom věděli, že tento příběh není vůbec pravdivý.
Ale představa, že se neandertálci starali o své mrtvé
a možná je i chránili...
Vlastně se to moc nevzdaluje,
jistým způsobem, od toho, co řekl.
Ralph Solecki objevil Květinový pohřeb v roce 1960.
Následující rok se chtěl vrátit,
ale v Šánidaru už nikdy nevykopával.
Kurdové jsou nespornými pány hor,
kam se irácké tanky nedostanou.
VÁLKA V ZÁLIVU
Spojené státy neválčí proti Iráku.
Bum! Zásah!
Irák válčí proti světu.
VÁLKA V IRÁKU 2003–2011
Takhle vypadá změna režimu.
Saddám je pryč.
VÁLKA PROTI ISLÁMSKÉMU STÁTU
Zpustošen moderními zbraněmi, krutý chalífát je nyní obklíčen vojsky.
Na začátku desátých let tohoto století se situace podstatně urovnala...
Islámský stát se blíží ke svému konci.
...kurdská regionální vláda oslovila profesora Barkera,
aby v jeskyni Šánidar zahájil nové vykopávky.
Nečekali jsme, že najdeme další ostatky. To ani nebylo cílem projektu.
Šlo o zdokonalení Soleckiho práce.
Bylo tedy velkým překvapením,
když tým v roce 2018 objevil první neandertálskou kostru
na světě po více než 25 letech.
Jako první jsme objevili část lebky.
Bylo to neuvěřitelně vzrušující. Šlo o část očního důlku.
A má velmi zřetelné nadočnicové oblouky,
které jsou u neandertálců mnohem těžší.
A přímo pod tím byla levá paže,
která byla složená a zastrčená pod hlavou.
Moderní datování ji řadí mezi nejstarší Soleckiho objevy.
ZEMŘEL PŘED 75 000 LETY
Myslím, že je těžké si představit 75 000 let.
To, co víme o dějinách lidstva, nám může připadat jako dlouhá doba,
ale to je jen kapka v moři z hlediska historie našeho druhu.
Když se zamyslíme, co se ve světě za tu dobu stalo –
neandertálci zmizeli,
současné lidstvo zkolonizovalo zeměkouli,
zemědělství, města, urbanismus.
Evropský kolonialismus.
DLUHOPISY
Příšernosti 20. století.
Během všech těch událostí...
tam ležel...
nebo ležela, plochá jako palačinka,
pod obrovským množstvím kamenů.
A my jsme proti všem očekáváním přišli...
a našli to.
ŠÁNIDAR Z
Je to zcela jistě generační nález. Naprosto nečekané.
Lebka byla dost rozdrcená.
Celá lebka byla rozdrcená naplocho a byla asi dva tři centimetry silná.
Hodně fragmentovaná.
A velmi křehká.
I tah štětcem může způsobit, že se rozpadne a téměř zmizí.
Takže musíte postupovat opatrně.
Co je to za část?
To je přední část dolní čelisti a většina spodních zubů, ale ne všechny.
Přemístili jsme to po částech se všemi usazeninami,
aby to drželo pohromadě.
Člověk musí být velmi pečlivý a to z dobrého důvodu – druhá šance není.
Archeologie je ve své podstatě destruktivní.
Jakmile něco vykopete, už to nemůžete udělat znovu.
Ty malé balíčky jsme pak přivezli zpátky do Británie,
abychom je mohli dát zase dohromady.
CAMBRIDGESKÁ UNIVERZITA SPOJENÉ KRÁLOVSTVÍ
Máme malý tým, ale je to skvělý tým.
Pracují tu lidé z celého světa.
Po vyčištění a posílení kostí
ty kousky můžu začít restaurovat, což je jedna velká skládačka.
RESTAURÁTORKA PROJEKT JESKYNĚ ŠÁNIDAR
První část je snadná.
Pak je to ale složitější.
Člověk musí být trpělivý,
protože v rukou drží jedinečný exemplář.
Je to velká zodpovědnost.
Pokud se lebku podaří sestavit,
tým doufá, že bude moci zrekonstruovat tvář jedince Šánidara Z.
A další část lebky obsahuje další klíče.
Dnes jsem odebrala vzorek zubního kamene, který se vytvořil na zubech Šánidara Z.
Zubní kámen je inkrustace na vašich zubech.
To vám jednou za rok odstraňuje zubař.
Tvoří se přirozeně a postupně zachycuje vše, co skončí ve vašich ústech.
Takže z toho materiálu můžeme získat spoustu informací.
Všeobecně se říká,
že neandertálci byli lovci na vysoké úrovni,
kteří jedli maso s masovou oblohou.
Až v posledních 10–20 letech jsme si uvědomili,
že neandertálci konzumovali i rostliny.
Vědět, jak proměnit něco, co je za syrova jedovaté,
na něco, co je výživné a jedlé,
to je něco, co se učíte celý život.
A když si vezmeme za příklad moderní sběrače,
pak to byly pravděpodobně ženy, které se specializovaly v této doméně.
Podle toho, jaké rostliny neandertálci jedli,
možná budeme moci zjistit, jakou roli hrály ženy v jejich společnosti.
Nikdy se nedozvíme celý příběh, jejich jména, naděje a sny,
ale je fascinující být zapojená do projektu,
díky kterému znovu zviditelníte byť jen střípek jejich života.
A říkáte si:
„Kdo to byl? Jaký byl? Jaký je jeho příběh? Kde se tu vzal?”
Pro mě je velmi těžké si představit,
jak by ta osoba vypadala ve skutečnosti.
A s tím nám pomáhají talentovaní lidé, jako jsou bratři Kennisové.
ARNHEM NIZOZEMÍ
Tohle jsou data té lebky, které nám Emma poslala.
Máme téměř kompletní vytištěnou lebku.
- Teď ji můžeme vidět. - Páni.
Jsme bratři Kennisové.
Bratři Kennisové jsou dvojčata, které fascinuje lidská evoluce.
Podívej na ten nos.
Vypadá jako neandertálský nos, ale druhá strana nosu je velmi úzká.
Rekonstruujeme prastaré vyhynulé lidi.
Snažíme se lidem ukázat,
jak asi naši předkové vypadali ve skutečnosti.
- Velké oči, dlouhý obličej, malý nos. - Jo.
Jako brýle... Jako obrovské brýle.
Když pod to dáš čelist, vypadá jako...
Ve škole nám to vůbec nešlo.
Moc jsme nečetli.
Šli jsme do knihovny a viděli krásné obrázky neandertálců.
Hned vidíme ty opotřebované zuby, mamma mia!
- Úžasný. - Typický neandertálec.
- Používali zuby jako svěrák. Jo. - Svěrák. Jako nástroj.
Fascinuje nás to.
Jak se může tvář opice proměnit v lidskou tvář?
Pro nás je na neandertálcích fascinující to, že mají obrovský nos
a obrovský nafouklý obličej.
V lidské evoluci takový velký a zvláštní obličej nevidíte.
Je fantastické to vidět.
Většinou pracujeme s lebkami, které jsou navíc deformované.
Tak je opravíme a doplníme je forenzními metodami.
Když je lebka hotová, aplikujeme na ni tkáň,
svalovinu a maso.
Pak přidáme jakousi kůži.
Chci, aby vypadali jako lidi.
Ne moc brutální. Prostě jako lidi. Žádné klišé.
Jo, pojď.
Doufám, že tu tvář uvidí hodně lidí a možná si všimnou, jak je podivná.
Měli tak zvláštní rysy.
Je to zarážející, protože máme stejně velký mozek jako oni.
Jsou lidi jako my, ale přesto existují rozdíly.
A to je fascinující. Proč se liší?
Je to taková paralelní evoluce.
- Dobře. - Tak jo. Dobrý.
A proč jedni stále žijí a druzí vymřeli?
Je to fascinující. Oni jsou ti druzí.
Z historického pohledu byli tito „druzí“ považováni za méně inteligentní než my.
Jen Homo sapiens jsou schopni představivosti, kreativity a invence.
Ale tento předsudek byl odbourán
díky nálezu v jedné tajné a skutečně výjimečné francouzské jeskyni.
BRUNIQUEL FRANCIE
Nejdřív musíme prolézt velmi úzkým prostorem.
Člověk přitom musí dávat velký pozor.
Batoh musíte tlačit před sebou.
Načež vstoupíte do jiného světa.
Je naprosto nepřirozené chodit do jeskyní.
Jsou to místa, kterých se lidé bojí.
A hlavně jít až na samé dno.
Ta jeskyně je tam už hodně dlouho.
Asi milion let.
To je taky něco, co cítíte, když tam vstoupíte.
Je to prostředí, které má velmi dlouhou historii.
Když jdete kousek dál, objevíte krásná, klidná jezera.
Jeskyně je vytvarovaná vodou,
která tam kape a tvoří tyhle krásné stalagmity a stalaktity.
Zajímavé je to,
že to má jakousi strukturu.
Tvoří kruhy.
Tohle v přírodní jeskyni neuvidíte.
Je to jakoby zkonstruováno.
Zjistili jsme, že existují architektonické triky.
Malé prvky, které zaklínují velké stalagmity.
Všechno je to strukturované a promyšlené.
Pro archeologa je to zcela unikátní. Žádný jiný ekvivalent nemáme.
V té největší kruhové stavbě
máme opravdu pěkné ohniště ze stalagmitů.
Tady máme tepelnou změnu, ale nejen tady, je jich tu několik...
- Shodli jsme se, že tam je ohniště. - Ano.
To je ohniště.
Máme tu několik míst, kde v určitou dobu hořel oheň.
Číslo 38.
Takže zase uprostřed.
Je to podobné, jako když zapálíme táborák.
Vezmeme dřevo a uděláme ohniště ve formě teepee,
jakoby do kuželu.
Je to opravdu působivé. Tady jsou vidět stopy sazí.
Tepelné změny.
Jsou tu černé saze. Je to červené, fialové.
Ve všech tradičních nebo prehistorických populacích
má oheň symbolickou hodnotu.
Na zemi jsme našli malé kousky spáleného dřeva.
Takže nejspíš přišli do jeskyně s pochodněmi.
Pokud jste uprostřed jeskyně bez světla,
je to nebezpečné.
Takže musíte dobře komunikovat.
Musíte dobře ovládat oheň,
osvětlení.
Nejdřív jsme chtěli určit stáří těchto struktur.
Toto jsou jádra z jeskyně Bruniquel
a ta nám řeknou stáří těchto struktur.
Studovali jsme šest různých jader
a zjistili jsme, že jsou 176 500 let stará.
Což je opravdu neuvěřitelné.
Před 175 tisíci lety byli v Evropě jen neandertálci.
Bruniquel je nejstarší konstrukce na světě, kterou můžeme vidět.
Je to velmi emotivní, když ty struktury vidíte,
a hlavně, když víte, že jsou tak staré.
Stále se vrací otázka: „K čemu ty struktury slouží?“
Kruh nejspíš znamená svět.
Takže jde o koncepty, kdy jsme uvnitř světa, mimo svět...
Domorodí Američané tyhle kruhy dělali,
aby byli ve spojení s vyššími duchy.
Je to začátek náboženství?
To je klíčová otázka, ale je těžké na ni odpovědět.
Takže i když v neandertálcích vidíme...
mnohem starší lidstvo,
sdílí toho s moderním člověkem čím dál víc.
A v jeskyni Bruniquel
jsme prohloubili vztah s naším velmi starým předkem.
Záhadné kruhy v jeskyni Bruniquel jsou úžasnou součástí
probíhajícího přehodnocování neandertálské kultury...
které začalo v jeskyni Šánidar
a které trvá dodnes.
Letos jsme našli pár jednotlivých kousků,
o kterých si myslíme, že by mohly patřit jedné kostře.
Možná jsme našli dalšího jedince.
Máme levou lopatku.
Máme téměř celou pravou ruku.
Našli jsme čtyři prsty...
Byly víceméně na místě, kde by byly v těle.
Takže kloubově uchycené.
Nové ostatky se našly ve shluku těl,
kde byli jedinci Šánidar 4 a Šánidar Z.
Jsme z toho nadšení,
protože to dokazuje,
že neandertálci umísťovali své mrtvé na jedno konkrétní místo.
Vraceli se na to stejné místo opakovaně,
což mohlo být desítky nebo tisíce let od sebe.
Začnete si klást otázku:
„Je to jen náhoda, nebo je to potenciálně záměrné?
A pokud ano, proč? A co je tam zpátky přivádí?“
Když byl pohřben Šánidar Z, za lebkou měl kámen.
A to je zajímavé proto, že se zdá, že tam nepatří.
Přemýšleli jsme o tom a říkáme si,
jestli tam byl položen záměrně.
Další zajímavá věc je ta,
že na druhé straně těla byl velký kolmý kámen.
A pokud vám ze země trčí velký kolmý kámen,
je možné, že mohl něco označovat.
Zdá se, že tam pohřbívali určité jedince,
a z tohoto důvodu se vraceli
na místo, které je v této jeskyni označeno tímto výrazným kamenem.
Čím dál víc se zdá, jak zjistil Ralph Solecki,
že jeskyně Šánidar byla pro neandertálce zvláštním místem.
Pohřbívali tu těla.
Pravidelně se sem vraceli a žili tu.
Shluk ostatků je možná důkazem neandertálského pohřebiště.
Je to objev s hlubokými dopady.
To, jak lidé zachází s mrtvými,
nám může poskytnout důležité informace o myšlení, představivosti a emocích.
A možná to odráží i to, jak přemýšlíme o smrti samotné,
a zda například věříme, že existuje posmrtný život.
Je to součást rostoucího pocitu o složitosti neandertálské kultury.
Ale teď tu nejsou.
Pohřby jsou zatím poslední stopou neandertálského chování,
které byly v této pozoruhodné jeskyni zachovány.
Ale největší záhada možná ještě nebyla odhalena.
Proč tento druh lidstva, který prosperoval 300 000 let,
před 40 000 lety vymřel?
Nejlepší místo, kde hledat odpovědi,
možná leží na pobřeží Středozemního moře,
v jedné z posledních bašt neandertálců.
Sedíme na kraji útesu a velmi blízko tomu,
čemu kamarád říkal „Město neandertálců“,
protože na východní straně Gibraltarské skály je celá řada jeskyní.
Gorhamova jeskyně se skládá z několika jeskyní
a všechny tyto jeskyně vykazují jasné důkazy
o přítomnosti a životě neandertálců během velmi dlouhé doby.
Máme důkazy, které jsou staré alespoň 125 000 let.
Tým objevil důkazy,
že neandertálci používali tyto jeskyně už před 40 000 lety.
Posledních 100 000 let jejich existence se svět neandertálců neustále měnil.
Klimatické změny byly kruté.
V minulosti bylo několik dob ledových,
ale ta poslední byla z hlediska dopadu nejhorší.
Skandinávský ledovec se rozšířil na jih.
Francie a střední Evropa byly něco jako stepní tundra.
Byl to opravdu drsný svět.
Tak daleko na jih tundra nedosáhla,
ale ty změny byly patrné.
Když se hodně ochladí, spousta vody se promění v led,
v ledové příkrovy a v ledovce a hladina moře klesá.
Tenkrát byla hladina nižší než dnes,
což odhalilo velkou pláň,
kde žili býložravci,
kde žili ptáci,
kde byla mělká jezera se sladkou vodou.
Přesně věděli, jaké druhy mohou konzumovat,
kde je najdou a jak je nejlépe využít.
Toto je jen malý vzorek kostí a ostatků, které jsme v jeskyních našli.
Za posledních 30 let jsme našli desítky tisíc artefaktů.
Jedli zvířata, která obyčejně s neandertálci nespojujeme.
Máme důkazy, že chodili ke skalnatému pobřeží a sbírali přílipky.
Vlastně tu jednu přílipku mám,
na které je pořád zaseklý pazourek.
Takhle to ten neandertálec nechal.
A pak máme tuhle kost, která pochází z delfína obecného
a která má řezné stopy.
Možná toho delfína našli na břehu už mrtvého, ale odstranili z něj maso,
aby ho zkonzumovali.
Neandertálcům se v Evropě dařilo. Byli tu déle než my.
To je jisté.
Pro mě to znamená, že jsou inteligentní
a že svému prostředí rozumí.
V tomto ohledu byli mimořádně úspěšní.
Neandertálci byli lidé.
Byli odolní.
Byli nám velmi podobní.
Ale jednoho dne to všechno skončilo.
Což prohlubuje tajemství jejich vymření.
Když byli gibraltarští neandertálci tak dlouho odolní,
co se tedy stalo?
Lidé si dobu ledovou spojují se zimou, což opravdu byla,
ale bylo také víc sucho.
To, co podle mého názoru
tyto neandertálce na Gibraltaru zasáhlo, bylo mizení stromů.
A proč jsou stromy tak důležité?
Protože vám umožní zaútočit ze zálohy na velkou kořist.
Časem se jejich stavba těla
vypracovala na jakéhosi zápasníka
schopného skočit na zvíře,
vrhat oštěpy a zabíjet zvířata.
Najednou se z toho světa stala otevřená krajina.
Zvířata vás vidí na kilometry daleko. Nepřiblížíte se k nim.
Když přišla změna,
bylo to tak rychlé, že jejich biologie se nestihla změnit.
A to je zasáhlo.
Myslíme si, že jsme vrcholem evoluce.
Tohle jsme si vždycky říkali.
I s ohledem na neandertálce – my jsme tu a oni ne, protože jsme byli lepší než oni.
Ale můžete být velmi adaptabilní a může se vám na zemi vést dobře,
jako se daří nám,
a přesto existují i jiné způsoby, jak být člověkem,
a tyhle způsoby můžou někdy selhat.
Můžeme si myslet, že se nám tu daří, ale dávejme si pozor.
Asi před 40 000 lety počet neandertálců rychle upadal.
Nejen na Gibraltaru, ale v celém jejich světě.
Klimatické změny byly faktorem v jejich úpadku.
Ale stejně tak rostla konkurence jiného druhu.
Dodnes všichni nosíme trošku neandertálského DNA.
Odkaz našich dávno ztracených předků.
Po dobu nejméně 100 000 let vlny Homo sapiens
pronikly z Afriky do Evropy a Asie
a na svých cestách potkávali neandertálce.
Některá z těchto setkání mohla být násilná.
Ale některá byla pravděpodobně mírumilovnější.
Jedna skupina lidí uznala lidskost té druhé.
Cesta těchto epických cest
vedla Homo Sapiens přes Blízký východ.
Blízko pohřebiště šánidarských neandertálců.
Neandertálské geny jsou přítomny v mnoha Homo sapiens.
A opravdu věřím, že jsme příbuzní.
Jsme stejné krve.
Máme stejné předky.
Jedna z věcí, která mě na archeologii fascinuje,
je rozmanitost způsobů, jak být člověkem.
Když se podíváme na kostry lidí,
mohou nám říct o jejich životech a jejich zkušenostech se světem.
U Šánidara Z jsme viděli určité charakteristiky,
které naznačovaly, že jde o dospělého,
ale nevěděli jsme, kolik tomu jedinci bylo, když zemřel.
Ani zda šlo o muže, nebo ženu.
A ani o jejich životě jsme toho moc nevěděli.
Takže jsme měli spoustu otázek, na které se teď snažíme odpovědět.
Toto je levá kost vřetenní, což je jedna z kostí v předloktí.
Už teď můžeme říct, že šlo o relativně menšího člověka,
který měřil mezi 1,55 metru a 1,60 metru.
To je v podstatě něco přes pět stop.
Tady máme část dolní čelisti a několik zubů.
Na těch zubech je důležité to, zejména na těch předních,
že jsou extrémně opotřebované.
Sklovina je na všech těch zubech úplně sedřená.
Neandertálec s takto opotřebovanými zuby
musel být starší jedinec,
který byl 40–50 let starý.
Existují způsoby, jak zjistit pohlaví jedince z kostry.
Použili jsme techniku zvanou proteomika
a zanalyzovali jsme některé proteiny v zubní sklovině,
protože víme, že když se tvoří sklovina, vytváří se určitý protein,
který má jinou verzi
a který je zakódovaný podle toho, jestli jde o chromozom X nebo Y.
A to velmi silně naznačuje, že to byla žena.
Dost často si neandertálce představujeme jako muže.
Nebo se zaměřujeme na aspekty mužského chování.
Tohle je opravdu skvělá příležitost lépe pochopit neandertálskou společnost.
Myslím, že skutečná rekonstrukce toho,
jak tato neandertálská žena mohla vypadat,
bude neuvěřitelně vzrušující.
- Tak, doktorko Pomeroy. - Pojďme se podívat.
Jeden už je připravený.
Jo.
Začnu tady.
- Páni. - Páni.
- No. - No.
Úžasné. Měli bychom ji otočit, aby všichni viděli.
Páni.
Dívá se na mě.
Ano, dívá. Nejspíš si s ní strávila nejvíc času, tak...
- Pamatuješ ten nos a... - Jo.
- Je to úžasné. - Jo.
Je zajímavé, jak udělali ten výraz a jaké jsou v něm emoce.
Myslím, že krása těch rekonstrukcí...
Někteří lidé jsou trochu kritičtí a říkají,
že nikdy nezjistíme, jak někdo vypadal a že nemáme všechny předpoklady...
A to je pravda, ale...
takto si ji aspoň dokážete představit jako člověka.
Proniká až k jádru toho, co znamená být člověkem, že?
Co mohlo znamenat být neandertálcem.
Určitým způsobem vidíte tu...
Já nevím... tu hlubokou životní historii tohoto člověka.
Byli to ti starší, se svými znalostmi a zkušenostmi,
kteří znali ta správná místa.
ŠÁNIDAR Z
Ta vzpomínka, ať už byla jen v její hlavě,
nebo to měla v hlavě a sdílela to prostřednictvím písní a příběhů
s dětmi a vnoučaty,
by byla pro jejich grupu naprosto zásadní.
V mnoha ohledech to byl začátek civilizace v mnohem opravdovějším smyslu,
než když někdo poprvé postavil budovu nebo něco takového.
Pravděpodobně měla jakousi roli úložiště znalostí
a hrála hlavní roli v jejich předávání další generaci.
A 75 000 let později...
se od ní stále učíme.
Jeskyně Šánidar nás o neandertálcích spoustu naučila.
A stále nás učí.
Ale také nás přiměla zamyslet se nad tím, co znamená být člověkem.
Jako například vzájemný soucit.
Jak se vyrovnáváme se smrtí.
A co se nevyhnutelně stane nám všem.
Teď jsme si o tom udělali obrázek
a ten je úžasný a bohatý,
ale rozhodně nemáme úplný obraz
a ještě máme co objevovat...
o tom, co chápeme pod pojmy „být člověkem“ a „lidskost“.
Překlad titulků: Leona Filipová