Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
For længe siden var Østafrikas sletter hjemsted for vores fjerne forfædre.
Af for længst glemte grunde besluttede nogle af disse forfædre
at rejse nordpå
for at blive neandertalerne.
Med tiden voksede deres antal.
Deres territorier strækker sig fra Rusland til Atlanterhavskysten.
Små klaner strejfede rundt i denne enorme vildmark.
De overlevede mod alle odds i over 300.000 år,
indtil de pludseligt forsvandt.
Kun få steder findes deres levn endnu,
og et af de mest betydningsfulde
findes i Mellemøsten.
Et arkæologisk skatkammer
skjult dybt i bjergene i Kurdistan,
Shanidarhulen.
Shanidarhulen betragtes som
en af verdens vigtigste huler
på neandertalernes og homo sapiens' tid.
Her, hvor livet altid har været til stede,
finder vi måske svar
på spørgsmål, der stadig er ubesvarede.
Hvem var neandertalerne?
Hvad gjorde dem så succesfulde så længe?
Og hvorfor forsvandt de til slut?
NEANDERTALERNES HEMMELIGHEDER
Shanidarhulen ligger i bakkerne ved Bradostbjergene,
men at kalde dem bakker giver ikke det rette billede.
Det føles bjergrigt. Det er ret uvejsomt og stejlt.
Shanidarhulen gør indtryk på grund af dens størrelse og omfang.
Man må nærme sig nedefra, og den er utrolig imponerende.
Den er meget stor.
Den har en meget bred indgang, så den er meget lys.
Du har svalerne flyvende over hovedet,
og ørne, der cirkler, og ulve, der hyler om natten.
Fantastisk sted.
Og at få lov at udgrave den
er helt fantastisk.
Emma er en del af et hold britiske arkæologer,
inviteret af deres kurdiske kolleger til at grave videre i hulen.
Shanidarhulen er enormt ikonisk i neandertalerstudier
og spillede en afgørende rolle i vores gentænkning af,
hvad vi antog, neandertalere lavede,
hvordan de var, og hvad de var i stand til.
Målet med det nye projekt er at bruge
al den arkæologisk videnskab, vi nu har til rådighed,
til at kaste nyt lys over neandertalernes adfærd.
Her er ikke blevet udgravet siden 1960'erne.
Og siden da
har opfattelsen af vores nærmeste menneskelige slægtninge ændret sig meget.
Vi bruger stadig ordet neandertaler til at beskrive en, der er tilbagestående.
Det bruges som et skældsord: "Han er virkelig en neandertaler."
Arkæologisk ligner de mere og mere homo sapiens,
og meget af denne gentænkning skyldes
Ralph Soleckis arbejde her i Shanidarhulen.
IRAK
Ralph Solecki blev født i 1917
og døde for et par år siden i en høj alder.
Han var utrolig sejlivet.
Han trådte på en landmine i Anden Verdenskrig
og overlevede mirakuløst.
Han var tydeligvis en meget bemærkelsesværdig mand.
Det er uklart for mig, hvordan han hørte om Shanidar,
men han kom her og arbejdede ad fem omgange mellem 1951 og 1960.
Han anlagde en nordsydgående rende, som dækkede det meste af grottens gulv.
Stedet blev så kendt,
fordi han fandt ti neandertalermænd, -kvinder og -børn.
På det tidspunkt
var vi unge.
Jeg var omkring sytten, atten år.
Professoren underviste os.
Der kom mange store sten ud af hulen.
De brugte sprængstoffer.
De fandt neandertalerskeletterne. Det var store sager.
Deres ribben og knogler var tykke.
Deres hoveder var meget store.
Deres hænder...
Alt ved dem var utroligt.
Det var Soleckis første store opdagelse.
Han kaldte den Shanidar 1.
Et skelet fra en art, der er meget anderledes end os.
De har mere robuste træk.
Store øjenbrynsbuer og en anderledes kranieform.
Vi har et meget rundt kranie. De er tætbyggede.
De må have haft en slags sprog.
Jo mere vi ved om dem,
jo tydeligere er det, at de var mere komplicerede,
end vi troede for 40 - 50 år siden.
Vi kalder det livets træ.
Hvert menneske og hvert dyr
bliver en gren på livets træ.
ARKÆOLOG, ANTIKKEN OG KULTURARV I SORAN
Vi er en af grenene, og neandertalerne var en anden.
Hen ad vejen skiltes vi.
Jeg føler virkelig,
at jeg sidder ovenpå min fætters jordiske rester.
I øjeblikket er vi omkring 4,5 meter fra hulens overflade.
Det er 45.000 år siden.
På det niveau har vi graven eller aflejringen af Shanidar 1.
DØDE FOR 45.000 ÅR SIDEN
Han havde fået en skade i højre side af hovedet.
Men også på det venstre øje,
hvilket kunne have gjort ham blind på det.
Det er måske forbundet til andre af hans skader.
Han var også lammet i højre arm,
og havde brækket højre arm mere end ét sted.
Han havde også fået den nederste del fjernet med vilje eller ved et uheld,
så han havde ingen højre arm fra lige over albuen.
Der var også andre skader. Han havde alvorlig gigt i knæet.
Brud på knogler i hans fod.
Så måske kunne han ikke jage i typisk forstand,
men han var blevet relativt gammel.
Implikationerne af det nye fund var vidtrækkende.
Opdagelsen af Shanidar 1 var potentielt et stort skifte,
fordi det antydede,
at der var et element af omsorg og medfølelse i neandertalersamfundet.
Her var beviser på, at en alvorligt såret blev støttet af deres klan.
Og snart fandt Solecki endnu et lig med en lige så bemærkelsesværdig historie.
DØDE FOR 45.000 ÅR SIDEN
Shanidar 3 var endnu en voksen mand,
og han havde også skader,
inklusive noget, der lignede en alvorlig skade på ribbenene.
En påmindelse om den voldelige side af det neolitiske liv.
Andre steder i grotten er der fundet flere relikvier,
der giver et fingerpeg om Shanidar 3's skæbne.
Dette er nogle af genstandene fra Shanidarhulen.
Dette større stykke kalder vi en "kerne". En kerne er en rullesten.
Rullesten er afrundede sten, der kunne være fra floden.
Neandertalerens hensigt var at fjerne stykker,
enten for at den skulle blive et værktøj,
eller for at afslagene, kaldet flækker, skulle bruges som værktøj.
Alt sammen tilgængeligt i Zab-floden cirka tre kilometer den vej.
Så jeg prøver at lave noget, der ligner en spydspids.
Jeg går bare langs kanten
og fjerner mindre stykker.
Ved at gøre det bliver den skarp.
Jeg har ikke fjernet så meget,
men vi kan se, at den er ret skarp.
Så en spydspids, som denne,
har kun taget mig fem, seks minutter at lave.
Den er et dødbringende våben, i hænderne på en,
der ved, hvad de gør, og hvad de står med.
En af de interessante ting ved Shanidar 3 er,
at de havde et stiksår.
Det tyder på, at stenspidsen fra et spyd, eller hvad det var,
gik et stykke ind i brystkassen.
Det kunne have punkteret lungen og forårsaget en kollapset lunge.
Skaden på ribbenene stemmer med et projektil.
Forestil dig et spyd, der bliver kastet.
Det kunne være en jagtulykke.
Det kunne være vold mellem folk.
Men vi kan sige, at de havde denne skade,
og at de havde overlevet i nogen tid.
Det tyder på, at de fik støtte
og hjælp til at overleve skaden.
Selvom de var alvorligt sårede, ser det ud til, at både Shanidar 3 og 1
var blevet passet af folk omkring dem.
Det var et radikalt, nyt syn på neandertalerlivet.
Og der fandtes flere beviser på deres adfærd
i en hule langt nordvest for Shanidar.
ZAGREB, KROATIEN
Alle nye fund, man har om neandertalere,
viser, hvor menneskelige de er.
Men deres adfærd var anderledes end vores.
De levede i en anden verden end vores.
Det er en del af Krapina-samlingen.
De er omkring 130.000 år gamle,
og de er den største samling af neandertalere fra et enkelt sted.
Vi estimerer muligvis op mod 80 individuelle neandertalere.
Man har ikke hele deres lig,
men kun fragmenter af hver af dem.
Hvilket er højst usædvanligt.
KURATOR PÅ KRAPINA-SAMLINGEN KROATIENS NATURHISTORISKE MUSEUM
På Krapina-knoglerne, både kranieknogler og ikke-kranieknogler,
ser vi mange menneskeskabte snitskader.
Det her er et skinneben, og det er muligt,
at det er brækket med vilje, at det blev knust.
Vi kan også se snitmærker her og endda nogle andre mærker.
En grund til at knuse en lang knogle er,
at den indeholder knoglemarv.
Det er et lægben, der har en anden interessant form for mærker
på knoglens overflade.
De blev sikkert lavet, da nogen skrabede
det resterende kød af knoglen eller resterende muskelvæv af knoglen.
Som man ville gøre med et kyllingeben til frokost.
Når man hører, de åd hinanden, bliver man straks chokeret.
Men spørgsmålet er også: "Hvilken slags kannibalisme?"
Hvad betød det for dem?
Se, den her skærer som en rigtig køkkenkniv.
- Det er næsten ubesværet. - Ja, så let.
FORSKNINGSMEDARBEJDER KROATISK AKADEMI FOR VIDENSKAB & KUNST
Når vi genskaber værktøjerne, måderne at gøre ting på,
prøver vi at komme ind i hovedet på dem,
og se de kognitive processer bagved.
Det, der er anderledes, er, at vi kun får snitmærker
tæt på leddet.
Det sære ved knogleresterne i Krapina er,
at de er langs hele de lange knogler.
Som om nogen skrabede dem kontinuerligt.
Ja.
Jeg kan ikke forestille mig at gøre det mod en, jeg kender.
Dette er det berømte Krapina 3-kranie.
Det er det mest komplette kranieeksemplar
i hele samlingen og det eneste, der har et ansigt.
Denne person, tror vi, var en kvinde.
En ung neandertaler i 20'erne.
Det interessante er, at på pandebenet
er en serie på 40 snitmærker.
Det kræver beslutsomhed
at lave 40 snitmærker langsomt og tæt på hinanden.
Selv hvis de spiste af disse knogler,
tror jeg ikke, det var, fordi de sultede.
Det er faktisk en dybt kompleks adfærd.
Måske ved at fortære kødet fra den person, de kendte,
ville de opnå noget, de beundrede ved denne person,
som de delte deres liv med.
I de etnografiske eksempler, vi kender,
spiste folk deres nære indtil for nyligt.
Ved at fortære deres kød, prøver de at optage noget,
som kan videregives til nye generationer, det er en slags arv.
Jeg kan ikke sige, at det var drivkraften
bag den slags adfærd hos neandertalerne,
men det er en mulighed.
Måden, at behandle deres døde på, viser os, kompleksiteten i deres tænkning.
Og intet sted ses det bedre,
end i Ralph Soleckis mest berømte opdagelse,
Shanidar 4, eller det, der blev kendt som "Blomsterbegravelsen".
I denne hule
har vi fundet ni neandertalere,
hvoraf to er de vigtigste.
Nummer 1 fundet derovre, fem meter nede.
og en her, Shanidar 4, fundet omkring syv meter nede.
Ralph Solecki var en af verdens store arkæologer.
Han var uden tvivl en god historiefortæller.
Det antyder måske de første tegn på åndelig udvikling
og måske første spæde religion.
'BLOMSTERBEGRAVELSEN'
Blomsterbegravelsen var et af de afgørende øjeblikke,
fordi det var en komplet neandertaler,
hvilket var en utrolig sjældenhed.
Og der blev taget prøver for pollen,
hvilket på det tidspunkt var temmelig radikalt.
Vi havde fundet pollen i jorden,
noget som dette.
Denne pollen indikerer de otte typer blomster,
som vi tror, var begravet med individet.
Han sagde ikke direkte:
"De foretog en begravelsesceremoni," men det er det, der antydes.
"Nogen i sidste istid havde vandret omkring i bjergene
med den sørgelige opgave at plukke blomster."
Den gængse opfattelse af neandertalerne var altid, at de levede grimme liv.
De var grimme mennesker. De havde ingen finere følelser.
De havde ingen større tanker.
Og her var følsomme, omsorgsfulde individer.
Og det nåede alle forsider,
for her har I grædende neandertalere, der samler planter
i bakkerne, for at ære deres døde.
"Her var det første 'blomsterfolk',
en opdagelse uden fortilfælde inden for arkæologien."
I årene efter opdagelsen af Shanidar 4
er blomsterbegravelsesteorien kommet under beskydning.
En, der studerede ørkenrotter,
som er små, gravende pattedyr, lidt som en hamster med hale,
fandt ud af, at ørkenrotter tog blomster med ind i deres huler for at æde dem.
Det var på mange måder et slag,
især fordi Solecki havde bemærket, hvad der så ud til at være dyrehuler.
Men holdet har nye beviser, der tyder på,
at Solecki trods alt havde delvist ret.
Det er et landskab med dyr som hyæner, ulve og leoparder, selv i dag.
Hvis de bare efterlod et lig,
var noget sikkert kommet og havde ædt det.
Det er dybest set hele individer, hvor det ikke er sket.
På en eller anden måde var ligene beskyttet.
Mit gæt er, at de nok tog grene
og lavede en ubehagelig barriere for vilde dyr.
Og dele af den vegetation og pollen faldt ned i ligets brystkasse,
da det blev skeletteret.
Solecki-historien er en vidunderlig historie.
Jeg tror, der er nok detaljer i vores nuværende forståelse
til at vide, at det ikke er en korrekt historie overhovedet.
Men tanken om, at neandertalere tog sig af deres døde,
måske beskyttede dem...
Det er faktisk ikke så langt
fra det, han sagde.
Ralph Solecki fandt sin blomsterbegravelse i 1960.
Han planlagde at vende tilbage året efter,
men han skulle aldrig grave i Shanidar igen.
Kurderne er ubestridte i bjergene,
hvor irakiske kampvogne ikke kan nå dem.
Det er ikke USA mod Irak.
Bum! Fuldtræffer.
Det er Irak mod verden.
IRAKRIGEN 2003 -2011
Sådan ser et regimeskifte ud.
Saddam er væk.
Sønderslået af moderne våben
er det grusomme kalifat nu omringet af disse tropper.
I begyndelsen af 2010'erne, fordi der var faldet ro over situationen...
Islamisk Stat møder sit endeligt.
...henvendte den kurdiske regering sig til professor Graeme Barker
for at starte nye udgravninger i Shanidarhulen.
Vi forventede ikke at finde neandertalerlevn,
og det var ikke målet med projektet, det var at forbedre det arbejde,
Solecki havde udført.
Så det kom som en kæmpe overraskelse,
da holdet i 2018 fandt det første neandertalerskelet,
der var fundet i over et kvart århundrede.
Det første, der dukkede op, var en del af kraniet,
hvilket var utroligt spændende. Det var faktisk en del af øjenhulen.
Og den har meget tydelige neandertalerkarakteristika,
idet øjenbrynsbuerne er meget fremtrædende.
Og direkte under den var venstre arm,
og den venstre arm var foldet nedenunder,
på tværs af kroppen og ind under hovedet.
Moderne datering placerede den
blandt de ældste af Soleckis opdagelser.
DØDE FOR 75.000 ÅR SIDEN
Jeg tror, det er svært at forestille sig 75.000 år tilbage.
Vores nedskrevne historie kan virke som lang tid for os,
men det er en dråbe i havet i forhold til vores arts historie.
Når man tænker på, hvad der skete i verden i den periode;
neandertalere er forsvundet,
moderne mennesker har koloniseret kloden på godt og ondt.
Landbrug, byer, urbanisme. Europæisk kolonialisme.
FRIHEDSOBLIGATIONER
Det 20. århundredes uhyrligheder.
Gennem alle de begivenheder...
...har han ligget der...
...eller hun, flad som en pandekage...
...under en stor bunke sten.
Og mod alle odds kommer vi og finder dem.
Det er vores generations største fund. Helt ud af det blå.
Selve kraniet var knust meget.
Hele kraniet var trykket fladt
og var nok to, tre centimeter tykt.
Meget fragmenteret.
Og meget skrøbeligt.
Selv et penselstrøg kan få ting til at smuldre og næsten forsvinde.
Så du skal gå forsigtigt frem.
Hvad er det stykke?
Det er det forreste af underkæben,
og de fleste af de nederste tænder, men ikke alle.
Vi fjernede det i små sektioner med alt sedimentet
for at holde det samlet.
Det gøres meget omhyggeligt med god grund.
Du får ét forsøg.
Arkæologi er i sin natur destruktiv.
Når du har udgravet det, kan du ikke gøre det om.
De små pakker blev bragt tilbage til Storbritannien,
så vi kan samle dem igen.
UNIVERSITY OF CAMBRIDGE, STORBRITANNIEN
Vi har et lille, men fantastisk team.
Folk kommer fra hele verden.
Efter at have renset og forstærket knoglerne, havde jeg brikkerne,
og jeg kunne begynde at restaurere, hvilket er et stort puslespil.
KONSERVATOR, SHANIDARHULE-PROJEKTET
Det første fragment er det nemmeste.
Og så bliver det mere kompliceret.
Man må have tålmodighed,
for man har et meget unikt eksemplar i hænderne.
Det er et stort ansvar.
Hvis kraniet kan samles igen,
håber holdet at rekonstruere Shanidar Z's ansigt.
Og en anden del af kraniet indeholder endnu flere spor.
I dag har jeg samlet den tandsten,
der er dannet på Shanidar Z's tænder.
Tandsten er en skorpedannelse på tænderne,
som din tandlæge fjerner en gang om året.
Det dannes naturligt i munden,
og når det dannes, fanger det alt, der ender i munden.
Så vi kan få en masse information ud af dette materiale.
Der er en vedholdende fortælling om,
at neandertalere var dygtige jægere,
der spiste kød, mere kød og med kød til.
Det er kun i de sidste 10 til 20 år, at vi har vidst,
at neandertalerne faktisk også spiste planter.
At kunne forvandle noget, der er giftigt i rå tilstand,
til noget, der er nærende og spiseligt,
er noget, man skal lære.
Og hvis vi ser på moderne samlere som eksempel,
så var de, der specialiserede sig i samlerviden, nok kvinder.
Ved at rekonstruere, hvilke planter neandertalerne spiste,
får vi måske et indblik i kvinders rolle i deres samfund.
Vi vil aldrig kende hele deres historie, deres navne, deres håb og drømme.
Men det er fascinerende at være involveret i et projekt,
hvor man gør blot en lille del 'af deres liv synligt igen.
Og man tænker: "Hvem er denne person?
Hvordan var de? Hvad er deres livshistorie?
Hvordan er de endt her?"
Jeg synes, det er svært ved at udlede,
hvordan personen ville have set ud, fra hvordan et kranie ser ud.
Her kommer Kennis-brødrenes bemærkelsesværdige evner ind i billedet.
ARNHEM, NEDERLANDENE
Her har vi kraniet, det data, som Emma sendte os.
Vi har et næsten komplet kranie, og det er printet ud.
- Så nu kan vi se ham. - Wow.
Vi er Kennis-brødrene.
Kennis-brødrene er tvillinger, der er fascineret af menneskets evolution.
Se den her næse.
Den er meget neandertalerlignende,
men vi kan se, at den anden side af næsen er meget smal.
Vi rekonstruerer ældgamle uddøde mennesker.
Vi prøver at vise folk,
hvordan de tidlige forfædre måske ville se ud i virkeligheden.
- Store øjne, langt ansigt, lille næse. - Ja.
Som briller, du ved, enormt store briller...
Hvis man sætter underkæben under, ser det...
Vi var meget dårlige i skolen.
Vi læste ikke meget.
På biblioteket så vi nogle smukke billeder af neandertalere.
Vi ser straks nedslidte tænder, mamma mia!
- Utroligt slidte. - Typisk neandertaler.
- De brugte deres tænder som en skruestik. - Som et værktøj.
Det er fascinerende.
Hvordan et ansigt, et abeansigt, kunne forvandles til et menneskeansigt.
Det fascinerende ved neandertalerne er,
at de har en enorm, stor næse,
et enormt hævet ansigt.
Aldrig i menneskets udvikling har man set et så stort, mærkeligt ansigt.
Så det er fantastisk at se.
Vi får mest kranier. Hovedsageligt er kranierne forvrænget.
Vi retter kranierne ud.
Vi gør dem komplette med retsmedicinske metoder.
Når kraniet er færdigt, påfører vi vævstykkelsen,
musklerne og kødet.
Vi fylder op med et slags hudlag.
Jeg vil gøre dem menneskelignende.
ikke for dyriske, menneskelignende, men ikke klichéagtige.
Ja, kom bare.
Jeg håber, at mange ser på det ansigt
og ser, hvor mærkeligt det er.
De havde så sære træk.
Og det er slående, for hjernestørrelsen er som vores.
De er menneskelige som os, men der er forskelle.
Det fascinerende er, hvorfor de er anderledes.
Det er en evolution parallel til vores.
- Okay. - Ja, okay.
Hvorfor forsvandt de, og hvorfor er vi stadig i live?
Det er fascinerende. Det er den anden os.
Historisk set ansås denne "anden os"
som ikke så kloge som vores egen art.
Kun homo sapiens evner fantasi, kreativitet, opfindsomhed.
Men denne fordom er blevet knust af,
hvad der blev fundet i en hemmelig og usædvanlig fransk hule.
BRUNIQUEL, FRANKRIG
Først kommer vi ind i dette meget smalle rum.
Man skal passe på, hvordan man kommer ind.
Skub din taske foran dig.
Du kommer ind i en anden verden.
Det er virkelig unaturligt at gå ind i hulerne.
Det er steder, folk frygter.
Og især bunden af hulerne.
Hulen har været der i meget lang tid.
Sikkert en million år.
Det er også noget, man føler, når man kommer ind.
Et miljø, der allerede har en lang historie.
Når man går lidt længere, er der de her dejlige, meget rolige søer.
Hulen er formet af vand,
der drypper ind og danner disse flotte stalagmitter, stalaktitter.
Det, der er interessant...
Man kan se, at der er et mønster.
De danner cirkler.
Det er ikke noget, man ser i en naturlig hule.
Det er konstrueret.
Vi forstod, at det var arkitektoniske tricks.
Små elementer mellem de store stalagmitter.
Alt dette er struktureret og gennemtænkt.
For en arkæolog er det ret unikt. Det er uden sidestykke.
I den største cirkulære struktur
har vi et meget flot ildsted lavet af stalagmitter.
Her er en termisk ændring, men det er ikke det eneste.
Vi har en del...
- Vi er enige, det er ildstedet. - Det er det.
Så vi har flere steder her, hvor der var ild på et tidspunkt.
Nummer 38,
igen langs midten.
Det er lidt ligesom, vi ville gøre, når vi camperer.
Når vi stiller brændet i en pyramideform,
som i en spids.
Det er meget spændende, for vi kan se spor af sod,
termiske ændringer.
Der er meget sort sod, det er rødt, det er violet.
Hos alle traditionelle eller forhistoriske befolkninger
har ild en symbolsk værdi, ved vi.
Vi finder meget små stykker brændt træ på jorden.
Så de kommer nok ind i hulen med fakler.
Hvis du er midt i hulen uden lys,
er det virkelig farligt.
Så du skal kommunikere godt.
Du skal mestre ilden,
belysningen.
Så den første idé var at datere disse konstruktioner.
Det er kernerne fra Bruniquelhulen,
og disse kerner fortæller os, hvor gamle konstruktionerne er.
Ved at studere seks forskellige kerner
kunne vi nå en meget præcis alder på 176.500 år.
Og det var faktisk helt utroligt.
For 175.000 år siden i Europa,
var der kun neandertalere.
Bruniquel er den ældste konstruktion i verden, som kan ses.
Det er meget følelsesladet at se disse konstruktioner.
Især når man ved, at de er så gamle.
Det evigt tilbagevendende spørgsmål er: "Hvad er konstruktionerne til?"
Cirklen ser ud til at være verden.
Så man er inde i verden, uden for verden, den slags koncepter.
Hos oprindelige amerikanere, hvor man har disse cirkler,
er folk i forbindelse med åndeverdenen.
Er det starten på religion?
Det er et vigtigt spørgsmål, men som er svært at besvare.
Vi ser mere og mere i neandertalerne
en meget ældre menneskeslægt,
at de deler flere og flere ting med det moderne menneske.
Og derfor fremmede Bruniquel vores forhold
til en forfader, der er ældgammel.
De gådefulde cirkler i Bruniquel er en vidunderlig del
af den igangværende revurdering af neandertalerkulturen...
...som begyndte i Shanidar,
og som fortsætter den dag i dag.
I år fandt vi et par isolerede stykker af,
hvad, vi tror, kunne være et enkelt skelet.
Vi har måske fundet et nyt individ.
Der er venstre skulderblad.
Der er også en ret komplet højre hånd.
Vi har faktisk fundet fire fingre,
cirka hvor de bør være i forhold til kroppen.
Det kalder vi artikuleret.
De nye levn er blandt en klynge skeletrester,
der inkluderer både Shanidar 4 og Shanidar Z.
Det er spændende,
fordi det beviser at neandertalere
placerede deres døde på netop dette sted.
Kom de måske tilbage til det samme sted ved flere lejligheder,
som kan være årtier eller måske tusinder af år fra hinanden?
Så man begynder at spørge:
"Er det bare et tilfælde, eller er det potentielt med vilje?"
Og i så fald hvorfor? Hvad bringer dem tilbage?
Da Shanidar Z blev begravet, var der en sten bag kraniet.
Og det er interessant, for den virker lidt malplaceret.
Så vi har tænkt over,
om den er placeret der med vilje.
En anden interessant ting er,
at man på den anden side har en stor lodret stenplade.
Hvis du har lodrette plader, der stikker op af jorden,
er det en muligt, at de fungerer som en slags markører.
Det lader til, at visse individer blev begravet her.
Og at de kom tilbage af den grund,
til dette sted, markeret med denne karakteristiske sten,
i en meget karakteristisk hule.
Det ser mere og mere ud til, som Ralph Solecki opdagede,
at Shanidarhulen var et særligt sted for neandertalere.
De placerer afdøde der.
De var i en verden,
hvor de jævnligt kom tilbage og boede her.
Samlingen af levn er måske bevis på en neandertalergravplads,
en opdagelse med dybe implikationer.
Hvordan folk behandler de døde
kan give os vigtig indsigt i tænkning, fantasi og følelser.
Det afspejler måske også, hvordan vi tænker om selve døden,
og om vi for eksempel tror, der kan være et liv efter døden.
Det er en del af en stigende forståelse af kompleksiteten i neandertalerkulturen.
Men de er her ikke nu.
Begravelserne er blot de seneste spor af neandertaleradfærd,
der er bevaret i denne bemærkelsesværdige hule.
Men er det største mysterium består.
Hvorfor forsvandt en menneskeform, der trivedes i 300.000 år,
for 40.000 år siden?
Måske er det bedste sted at søge efter svar
ved Middelhavets kyst,
ved en af neandertalernes sidste højborge.
Vi sidder på kanten af en klippe.
Nær, hvad en ven kaldte, Neanderthal City,
fordi det er en hel række af huler
ved vandkanten på østsiden af Gibraltarklippen.
Gorhams hule-komplekset er en række huler.
Alle disse huler viser meget tydelige tegn
på neandertalers tilstedeværelse over en lang periode.
Vi har beviser, der går tilbage mindst 125.000 år.
Holdet har fundet beviser på,
at neandertalerne brugte hulerne så sent som for 40.000 år siden.
I de sidste 100.000 år af deres eksistens
forandredes neandertalernes verden konstant.
Klimaforandringerne var brutale.
Der havde været tidligere istider,
men den sidste var nok den værste med hensyn til påvirkning.
Den skandinaviske iskappe spredte sig sydpå.
Frankrig og Centraleuropa var kun steppetundra.
Det var en meget barsk verden.
Tundraen nåede ikke så langt sydpå,
men der var stadig tydelige forandringer.
Når klimaet bliver meget koldt, bliver meget vand fanget som is,
i iskapper, i gletsjere, og havniveauet falder.
Da havniveauet var lavere end i dag,
ville have blotlagt en stor slette,
hvor en masse planteædere ville have boet,
hvor fuglene ville have boet,
hvor der ville have været lavvandede ferskvandssøer.
De ville have vidst præcis, hvilke arter de kunne spise,
hvor de kunne finde dem, og hvordan de bedst kunne bruge dem.
Det er bare et lille udvalg af alle de knogler
og alle de levn, vi har fundet i hulerne.
Vi har titusindvis af artefakter, som vi har fundet i de sidste 30 år.
De spiste dyr, som ikke normalt forbindes med neandertalere.
Vi har beviser på, at de gik ned til klippekysten
og samlede albueskæl.
Faktisk har jeg en albueskæl her,
som stadig har et flintværktøj på.
Sådan efterlod neandertaleren den.
Men så har vi denne knogle, som kommer fra en almindelig delfin,
og den har snitmærker.
Måske var delfinen død allerede på kysten, men de tog kødet.
Tog det for at fortære det.
Neandertalerne trivedes i Europa i længere tid, end vi har eksisteret.
Helt sikkert.
Det siger mig, at de var intelligente,
og at de forstod deres omgivelser.
På den måde var de meget succesfulde.
Neandertalerne var mennesker. De var resiliente.
De var meget som os.
Men en dag sluttede det hele.
Hvilket gør mysteriet om deres forsvinden dybere.
Hvis Gibraltar-neandertalerne var så resiliente så længe,
hvad i alverden gik så galt?
Folk forbinder istiden med kulde, og det var koldt,
men det blev også tørrere.
Forandringen, der ramte disse neandertalere i Gibraltar,
var efter min mening, at en verden af træer forsvandt.
Og hvorfor er træer vigtige?
Fordi de tillader dig at jage store byttedyr i baghold.
Med tiden var hele deres fysik blevet som en bryders.
De var i stand til at springe på dyrene med spyd og dræbte dem.
Pludselig bliver den verden et åbent landskab.
Dyrene ser dig komme. Du kan ikke komme i nærheden af dem.
Forandringen kom så hurtig,
at deres biologi ikke kunne nå at ændre sig.
Og det var, hvad ramte dem.
Vi tror, at vi er evolutionens højdepunkt,
sådan har vi altid set os selv. Også i forhold til neandertalerne.
Vi her, og det er de ikke, fordi vi var bedre end dem.
Men man kan være højt tilpasset, man kan klare sig godt på en planet,
som vi vil hævde, vi gør i dag.
Historien fortæller os, at der er andre måder at være menneske på,
og de måder nogle gange kan mislykkes.
Vi tror måske, vi klarer os godt på denne planet, men pas på.
For omkring 40.000 år siden var antallet af neandertalere i frit fald.
Ikke bare i Gibraltar, men i hele verden.
Klimaforandringerne var en faktor i deres tilbagegang.
Men det var også den stigende konkurrence fra en anden art.
Den dag i dag bærer vi alle en lille smule neandertaler-DNA.
En arv fra vores forsvundne forfædre.
I mindst 100.000 år havde bølger af homo sapiens
spredt sig fra Afrika til Europa og Asien,
og de mødte neandertalere på deres vej.
Måske var nogle af disse møder voldelige.
Men nogle var antageligvis mere fredelige.
Den ene gruppe mennesker anerkender den andens menneskelighed.
Disse episke rejser førte homo sapiens gennem Mellemøsten.
Tæt på Shanidar-neandertalernes gravplads.
Neandertaler-gener er til stede i mange homo sapiens.
Og jeg tror virkelig, at vi er fætre.
Vi er af samme blod.
Vi har de samme forfædre.
En ting, jeg finder fascinerende ved arkæologi,
er mangfoldigheden i måder at være menneske på.
At se på, hvordan folks skeletter er,
kan fortælle os om deres liv og deres oplevelse af verden.
Da vi udgravede Shanidar Z, så vi visse karakteristika,
der antydede, at det var en voksen.
men vi vidste ikke, hvor gammel personen var, da de døde.
Vi kendte ikke deres køn
og vidste heller ikke meget om deres liv.
Så mange af de spørgsmål arbejder vi på at besvare nu.
Det, vi har her, er venstre spoleben. Det er en af underarmens knogler.
Vi kan allerede se, at det var et relativt lille individ,
mellem 1,55 meter til 1,60 meter højt.
Det er lidt over fem fod.
Her har vi en del af underkæben med nogle af tænderne.
En vigtig ting at bemærke er, at mange af disse tænder,
især fortænderne her, er ekstremt nedslidte.
Det er emaljen,
den er helt slidt af alle de her tænder.
Vi ved, at en neandertaler med så slidte tænder
må være et ældre individ,
sikkert et sted mellem omkring 40 og 50.
Der er måder, hvorpå vi kan fastslå individets køn fra skelettet.
Vi brugte en teknik kaldet proteomik,
hvor man analyserer nogle af proteinerne i tandens emalje.
Fordi vi ved, der produceres et bestemt protein,
mens emaljen dannes, der har forskellige variationer.
De er kodet forskelligt ved X-kromosomet sammenlignet med Y-kromosomet.
Så det indikerer meget stærkt for os, at det er et kvindeligt individ.
Vi tænker ofte på neandertalere som mænd,
eller vi har en tendens til at fokusere på mandlig adfærd.
Det er en spændende mulighed for
en fuldere forståelse af neandertalersamfundet.
At få en rekonstruktion af, hvordan denne neandertalerkvinde
kunne have set ud i live, ville være utroligt spændende.
- Doktor Pomeroy. - Lad os finde ud af det.
Vi har en klar.
Jep.
Jeg starter herfra.
- Wow. - Wow.
- Nå. - Nå.
Vi burde vende hende om, så alle andre kan se.
Wow.
Hun kigger på mig.
Det gør hun. Du har nok tilbragt mest tid med hende, så...
- Du husker næsen og... - Ja.
- Det er fantastisk. - Ja.
Interessant, hvordan de har lavet hendes udtryk,
de følelser, der ligger i det.
Jeg synes, det er skønheden ved den slags rekonstruktioner.
Nogle er kritiske og siger:
"Vi kan aldrig vide, hvordan folk så ud."
Der er forskellige antagelser, vi må gøre, og det er sandt,
men det giver en fornemmelse af hende som person.
Hun rammer, hvad det vil sige at være menneske.
Hvordan det kunne have været at være neandertaler.
På en eller anden måde får man
noget af denne persons dybe livshistorie.
Det er de ældre med deres viden, deres erfaring,
som vidste, hvor de gode steder var.
Det minde, om det kun var i hendes hoved,
eller om det var noget, der var i hendes hoved,
som hun delte gennem sange og historier
med børn og børnebørn.
Det ville have været afgørende for gruppen.
På mange måder var det civilisationens begyndelsen i en mere reel forstand
end den første bygning eller noget i den stil.
Hun var nok en kilde til viden
og spillede en vigtig rolle i at videregive den til næste generation.
Og her er vi, 75.000 år senere,
og vi lærer stadig af hende.
Shanidarhulen har lært os meget om neandertalere,
og vi lærer stadig.
Den fik os også til at reflektere over, hvad det vil sige at være menneske.
Ting, som medfølelse.
Hvordan vi håndterer døden.
Og hvad der uundgåeligt vil ske med os alle.
Lige nu får vi et øjebliksbillede,
og det er fantastisk og rigt,
men vi har ikke hele billedet.
Der er meget mere at opdage,
om hvordan vi forstår "at være menneske" og "menneskelighed".
Tekster af: Anja Molin