Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Távoli őseink réges-régen Kelet-Afrika síkságain éltek.
Egy részük ma már a múlt ködébe vesző okokból
úgy döntött, hogy északra vonul:
belőlük lettek a Neander-völgyiek.
A számuk idővel megszaporodott.
Lakóhelyük a mai Oroszországtól az Atlanti-óceánig terjedt.
Kis méretű csapatokban járták a hatalmas vadont.
Az esélyekkel dacolva több mint 300 000 évig fennmaradtak,
míg hirtelen
el nem tűntek.
A maradványaik alig néhány helyszínen őrződtek meg,
melyek közül az egyik legjelentősebb
a Közel-Keleten található.
Egy régészeti kincsesbánya
a kurdisztáni hegyek mélyén:
a Sanidar-barlang.
A Sanidar
az egyik leghíresebb barlang a világon
a Neander-völgyiek és a Homo sapiens idejéből.
Egy ilyen helyen, ahol mindig is jelen volt az élet,
talán választ kapunk a kérdéseinkre,
amelyek mindmáig foglalkoztatnak minket.
Kik voltak a Neander-völgyiek?
Mitől voltak sikeresek olyan hosszú ideig?
És végül miért tűntek el?
A NEANDER-VÖLGYI EMBER TITKA
A Sanidar-barlang a Bradoszt-hegység lábánál található,
bár a „hegyláb” kifejezés nem a megfelelő képet idézi meg.
Ez a csipkézett és meredek vidék kifejezetten hegységnek érződik.
A Sanidar-barlang már a puszta mérete miatt is lenyűgöző.
Alulról kell megközelíteni, és elakad tőle az ember lélegzete.
Hatalmas.
Nagyon széles a szája, ezért kifejezetten világos.
A fejünk fölött fecskék repkednek,
a magasban sasok köröznek, éjjel farkasok üvöltenek.
Fantasztikus hely.
És egészen rendkívüli élmény,
hogy én lehetek az, aki feltárja.
Emma egy olyan brit régészcsapat tagja,
amelyet kurd kollégáik hívtak meg, hogy folytassák a barlang feltárását.
A Neander-völgyiek kutatásában óriási a Sanidar-barlang jelentősége.
Meghatározó szerepet játszott annak újragondolásában,
amit a tevékenységeikről,
tulajdonságaikról és képességeikről feltételeztünk.
Ennek az új projektnek az a célja,
hogy a modern régészet teljes eszköztárának felhasználásával
új megvilágításba helyezze a Neander-völgyiek viselkedését.
Az árkot az 1960-as évek óta nem ásták ki.
Azóta pedig
jelentősen megváltozott a legközelebbi emberi rokonainkról alkotott képünk.
Ma is jellemző, hogy Neander-völgyinek hívjuk azt, aki ostoba.
A köznyelvben továbbra is sértésként használják,
hogy valaki „Neander-völgyi”.
Régészeti szempontból egyre jobban hasonlítanak a Homo sapiensre,
és ez a változás nagyrészt
Ralph Solecki Sanidar-barlangban végzett munkájának köszönhető.
IRAK
Ralph Solecki 1917-ben született.
Pár éve halt meg idős korában.
Nagyon kemény ember volt.
A II. világháborúban rálépett egy taposóaknára,
és csodával határos módon túlélte.
Egy kivételes férfiról van szó.
Nem tudom pontosan, hol hallott a Sanidarról,
de eljutott ide, és öt szezont dolgozott végig 1951 és 1960 között.
Kiásatott egy észak-déli irányú, a barlang nagy részét lefedő árkot.
A helyszín azért vált annyira ismertté,
mert tíz Neander-völgyi férfit, nőt és gyereket talált.
Akkoriban
fiatalok voltunk.
Én úgy nagyjából...
17-18 éves lehettem.
A doktor tanított minket.
Sok-sok nagy követ hordtunk ki a barlangból.
Robbanószert használtak.
Megtalálták a Neander-völgyi csontvázakat. Az komoly dolog volt.
Vastag bordáik és csontjaik voltak.
És nagyon nagy fejük.
A kezük...
Mindenük figyelemre méltó volt.
Ez volt Solecki első jelentős felfedezése.
A Sanidar 1 nevet adta neki.
Egy, a miénktől nagyban eltérő faj csontváza.
Erőteljesebbek a vonásaik.
Kiugró a szemöldökívük, más a fejformájuk, nem olyan kerek, mint a miénk.
Zömök testalkatúak.
Feltételezzük, hogy volt valamiféle nyelvük.
Minél többet tudunk róluk,
annál nyilvánvalóbb, hogy sokkal komplexebbek,
mint amilyennek 40-50 éve hittük őket.
Ezt az élet fájának hívjuk.
Minden ember és állat
egy-egy ág az élet fáján.
ABDULWAHAB SULAIMAN HASAN ARCHEOLÓGUS
IGAZGATÓ, SZORÁNI RÉGÉSZETI ÉS ÖRÖKSÉGVÉDELMI TANÁCS
Mi is egy ág vagyunk, a Neander-völgyiek pedig egy másik.
Valamikor a múltban elváltak útjaink.
Tényleg úgy érzem,
hogy egy rokonom maradványai fölött foglalok helyet.
Jelenleg a barlang felszíne alatt, 4,5 méteres mélységben vagyunk.
Nagyjából 45 000 évvel a múltban.
Ez az a szint,
ahol Sanidar 1-et eltemették.
SANIDAR 1
45 000 ÉVE HALT MEG
Megsérült a feje jobb oldalán.
És a bal szemén is,
amitől valószínűleg meg is vakult a fél szemére,
és ami összefügghet a többi sérülésével is.
A jobb karja lebénult.
Valamint több helyen el is tört,
és úgy tűnik,
hogy az alkarját szándékosan vagy véletlenül el is távolították.
Tehát könyöktől lefelé nem volt meg a jobb karja.
Egyéb sérülései is voltak. Súlyos térdízületi gyulladásban szenvedett.
A lábfeje is több helyen eltört.
Tehát ami a vadászatot illeti,
a hagyományos értelemben valószínűleg nem volt rá képes,
mégis viszonylag idős koráig életben maradt.
Az új lelet mélyreható következményekkel járt.
Sanidar 1 felfedezése azért jelentett hatalmas áttörést,
mert arra utalt, hogy talán a Neander-völgyiek társadalmában is
létezett a törődés és az együttérzés.
Itt volt rá a bizonyíték,
hogy a törzse támogatott egy súlyosan sérült személyt.
Solecki hamarosan előásott még egy holttestet,
amelynek hasonlóan rendkívüli története volt.
SANIDAR 3
45 000 ÉVE HALT MEG
Sanidar 3 is felnőtt férfi volt,
aki szintén sebesüléseket szenvedett el,
többek között a bordái is súlyosan megsérültek.
Az újkőkori életnek bizony megvolt az erőszakos oldala.
Szerencsére a barlang más pontjain előkerültek olyan relikviák,
amelyek segítenek feltárni Sanidar 3 sorsát.
Ezek a tárgyak a Sanidar-barlangból kerültek elő.
Ezt a nagyobb darabot „magnak” nevezzük. Ez egy kavics.
Egy olyan kerek kő, ami valószínűleg a folyóból származik.
A Neander-völgyieknek vagy az volt a céljuk vele,
hogy önmagában ezt a követ, vagy a róla lepattintott részeket,
az úgynevezett szilánkokat eszközként használják.
Ezek a Záb folyóban, innen úgy 3 km-re fordulnak elő.
Megpróbálok valami lándzsahegyféleséget készíteni.
Azt csinálom,
hogy a perem mentén
kisebb darabokat pattintok le.
Ezzel lényegében kiélesítem.
Nem távolítottam el túl sokat,
de máris látszik, hogy éles.
Egy ilyen lándzsahegy elkészítése alig öt-hat percet vett igénybe.
Ez halálos fegyver olyasvalaki kezében,
aki tudja, hogy mit csinál, és mivel van dolga.
Sanidar 3-ban többek között az is érdekes,
hogy van egy szúrt sebe.
Ez arra utal, hogy egy lándzsa kőhegye vagy valami hasonló dolog
mélyen behatolt a bordák közé.
Akár a tüdőt is átdöfhette, ami ettől összeeshetett.
A bordasérülést valószínűleg hajítófegyver okozta.
Például egy becsapódó lándzsa.
Lehet, hogy vadászbaleset volt.
Lehet, hogy emberek közti erőszak.
De az megállapítható, hogy a sérülést követően
még hosszabb ideig életben maradt.
Ez pedig arra utal, hogy támogatták, és segítettek neki,
így vészelte át a sérülést.
Noha úgy tűnik, Sanidar 3 és Sanidar 1 is súlyosan megsebesült,
a környezetük mégis gondoskodott róluk.
Ezt eddig nem tudtuk a Neander-völgyiek életéről.
A viselkedésükre egy másik barlangban,
Sanidartól messze északnyugatra további bizonyítékokat találtak.
ZÁGRÁB HORVÁTORSZÁG
A Neander-völgyiekkel kapcsolatban minden új bizonyíték
arra mutat rá, mennyire emberiek.
De a viselkedésük eltért a miénktől.
A világ, amiben éltek, teljesen más volt, mint a miénk.
Ez a Krapina-gyűjtemény része.
Körülbelül 130 000 éves,
és ez a legnagyobb, egyetlen helyről származó Neander-völgyi-gyűjtemény.
Becsléseink szerint körülbelül 80 Neander-völgyi egyedről van szó.
Nem a teljes csontvázak,
csak a töredékeik kerültek elő a föld alól.
Ez kifejezetten szokatlan.
A KRAPINA-GYŰJTEMÉNY KURÁTORA HORVÁT TERMÉSZETTUDOMÁNYI MÚZEUM
A krapinai koponya- és koponya alatti csontokon
számos emberi eredetű vágás található.
Ez itt egy sípcsont, és fennáll a lehetősége,
hogy szándékosan törték el és zúzták össze.
Itt vágás-, valamint egyéb nyomok is láthatók.
Egy hosszú csontot többek között azért is összezúzhatnak,
mert csontvelőt tartalmaz.
Ennek a szárkapocscsontnak a felületén
szintén érdekes nyomok találhatók.
Valószínűleg akkor keletkeztek, amikor valaki lekaparta
a maradék húst vagy izomszövetet a csontról.
Ahogy azt az ebédlőasztalnál a csirkecsonttal tennénk.
Megdöbbenünk annak hallatán, hogy megették egymást.
De az a kérdés is felmerül, hogy milyen kannibalizmusról van szó.
Számukra mit jelentett?
Nézd! Úgy vág, mint egy igazi konyhakés.
- Nem is nehéz. - Igen, könnyű.
TUDOMÁNYOS MUNKATÁRS HORVÁT TUDOMÁNYOS ÉS MŰVÉSZETI AKADÉMIA
Az eszközeik és a módszereik rekonstruálásával
próbálunk belelátni ezeknek az embereknek a fejébe,
és megismerni a mögöttes kognitív folyamatokat.
Az az eltérés, hogy nálunk csak az ízületek közelében vannak vágásnyomok.
A krapinai emberi maradványoknál viszont az a különös,
hogy a nyomok végig megfigyelhetőek a hosszú csontok mentén.
Mintha folyamatosan kaparták volna őket.
Igen.
El sem tudom képzelni, hogy ilyesmit csináljak valakivel, akit ismerek.
Ez itt a híres Krapina 3 koponya.
Ez a legteljesebb koponyalelet
az egész gyűjteményben, és az egyetlen, aminek arca is van.
Úgy véljük, hogy az illető nő volt.
Egy 20-as éveiben járó, fiatal Neander-völgyi.
Nagyon érdekes, hogy a homlokcsonton
nagyjából 40 vágásnyom figyelhető meg.
Komoly elhatározás szükséges ahhoz,
hogy lassan és egymáshoz közel 40 vágásnyomot ejtsünk.
Még ha ettek is ezekből a csontokból,
szerintem nem az éhség késztette őket erre.
Rendkívül összetett viselkedésről van szó.
Talán az ismerősük húsának elfogyasztása révén
megpróbáltak szert tenni valamely tulajdonságára,
valamire, amit csodáltak benne
a közös életük során.
Az általunk ismert etnográfiai példák esetében
a közelmúltig azért ették meg emberek a szeretteiket,
mert a húsuk elfogyasztásával próbáltak magukhoz venni valamit,
ami egyfajta örökségként továbbadódhat a következő nemzedékeknek.
Nem lehet kimondani, hogy ez volt a tényleges mozgatórugó
az ilyen típusú Neander-völgyi-viselkedés mögött,
de ez is egy lehetőség.
Az, ahogy a Neander-völgyiek a halottaikkal bántak,
a gondolkodásuk összetettségét jelzi.
Ez sehol sem látható annyira,
mint Ralph Solecki leghíresebb felfedezése,
Sanidar 4 esetében, ami a virágos sírként vált ismertté.
Ebben a barlangban
kilenc Neander-völgyit találtunk,
melyek közül kettőnek óriási a jelentősége.
Az egyes számút ott találtuk, nagyjából öt méter mélyen,
a másikat, Sanidar 4-et pedig itt,
körülbelül hétméteres mélységben.
Ralph Solecki a világ egyik kiemelkedő régésze volt.
Ehhez kétség sem férhet. És nagyszerű mesemondó volt.
Feltételezhető, hogy ezek a spirituális fejlődés első jelei,
és talán a vallás kezdeti megnyilvánulásai.
SANIDAR 4
A VIRÁGOS SÍR
A virágos sír feltárása meghatározó pillanat volt,
hiszen egy szinte teljes Neander-völgyiről van szó,
és ilyen rendkívül ritkán kerül elő.
És pollenmintát vettek róla,
ami akkoriban radikális dolognak számított.
Polleneket vontunk ki a talajmintából,
amilyen itt is látható,
és ezek nyolc különféle virágtól származnak,
amelyeket az illetővel együtt temethettek el.
Odáig nem megy el, hogy temetési szertartásról beszéljen,
de a prózája ebbe az irányba terel minket.
„Az utolsó jégkorszakban valaki bejárta a hegyeket,
hogy virágot szedjen, mert gyászolt.”
A Neander-völgyiek a közvélekedés szerint visszataszító életet éltek,
csúnyák voltak,
kifinomult érzelmek és magasabb rendű gondolatok híján.
Erre itt érzékeny, gondoskodó egyedekről esik szó.
Ez mindenhol címlapra került,
hisz most síró Neander-völgyiek
szednek virágot a környező hegyoldalban
a halottaik tiszteletére.
„Ez volt az első virágos nép,
ami egy példátlan régészeti felfedezés.”
A Sanidar 4 felfedezése óta eltelt években
a virágos sír elméletét számos kritika érte.
A futóegerekről,
amik kicsi, hörcsögszerű, hosszú farkú, kotorékásó emlősök,
kiderült, hogy virágot hordanak táplálékként a kotorékukba.
Ez több szempontból is komoly csapást jelentett,
főleg mert Solecki is említést tett állati kotorékokról.
Ám a csapat által feltárt új bizonyítékok arra utalnak,
hogy Soleckinek részben mégis igaza volt.
Ezen a vidéken hiénák, farkasok
és leopárdok élnek még napjainkban is.
Egy elhagyott holttestet
szinte bizonyosan felfalta volna valami.
Ezek pedig voltaképpen sértetlen egyedek, akikkel nem történt ilyesmi.
Valamilyen védelemben volt részük.
Én úgy sejtem, hogy valószínűleg faágakat gyűjtöttek,
és azokból építettek kellemetlen akadályt a vadállatok ellen.
Innen hullhattak növénydarabok és pollenek
a holttest bordái közé,
ami lassan csontvázzá vált.
Csodálatosnak tartom a Solecki-féle történetet.
De a rendelkezésünkre álló részletekből ma már megállapítható,
hogy semmiképpen sem helytálló történet.
De az a gondolat, hogy a Neander-völgyiek gondoskodtak a halottaikról,
és talán meg is óvták őket...
igazából nem is áll olyan messze
bizonyos tekintetben attól, amit Solecki mondott.
Ralph Solecki 1960-ban fedezte fel a virágos sírt.
A következő évben tervezett visszatérni,
de többé soha nem végezhetett ásatást Sanidarban.
A hegyekben a kurdok a vitathatatlan urak,
mert ott az iraki tankok nem érik el őket.
Nem az Egyesült Államok áll szemben Irakkal.
Bumm, ez talált!
Irak áll szemben a világgal.
IRAKI HÁBORÚ 2003–2011
Így néz ki egy rendszerváltás.
Szaddám uralmának vége.
Ezek a csapatok körbevették,
és modern fegyverzetükkel felőrlik a kegyetlen kalifátust.
A 2010-es évek elején,
mivel nagyrészt már normalizálódott a helyzet...
Az Iszlám Állam a végét járja.
...a kurd regionális kormányzat felkereste Graeme Barker professzort,
hogy kezdjen új ásatásokat a Sanidar-barlangban.
Nem számítottunk új maradványok feltárására,
nem is ez volt a cél,
hanem az, hogy kiegészítsük a Solecki által végzett munkát.
Ezért aztán óriási meglepetést jelentett,
amikor a csapat 2018-ban egy új Neander-völgyi-csontvázat fedezett fel,
amire már több mint negyed évszázad óta nem volt példa.
Először a koponya egy része került elő,
ami nagyon izgalmas volt. Egész pontosan a szemgödör egy darabja.
Egyértelmű Neander-völgyi- jellegzetességeket mutatott,
hiszen nekik sokkal határozottabb a szemöldökívük.
Alatta pedig ott volt a bal kar,
ami a testen át mintegy a fej alá volt hajtva.
A modern kormeghatározás
a Solecki által feltárt legrégebbi egyedek közé sorolta.
75 000 ÉVE HALT MEG
Nagyon nehéz fogalmat alkotnunk arról, mi lehetett 75 000 éve.
Amit az írott történelemről tudunk, hosszú időnek tűnhet,
pedig csak csepp a tengerben a fajunk történetét tekintve.
Ha belegondolunk, mi minden történt a világon ez idő alatt...
A Neander-völgyiek eltűnése,
a Föld benépesítése a modern emberek által...
Mezőgazdaság, városok, urbanizáció, európai gyarmatosítás...
SZABADSÁG-KÖTVÉNY
A 20. század szörnyűségei...
Ezen események alatt
ez a férfi...
vagy nő mindvégig ott feküdt...
a hatalmas kőtömeg alatt.
Majd jöttünk mi, és minden valószínűség dacára rátaláltunk.
SANIDAR Z
Ez egy kulcsfontosságú lelet, amire senki sem számított.
A koponya maga összezúzódott.
Ez a teljesen összetört koponya
két-három centiméternyire nyomódott össze.
Darabokra hullott.
Sérülékeny volt.
Az elemei akár egyetlen ecsetvonástól is szétmállhattak
és szinte megsemmisülhettek volna.
Ezért nagyon óvatosan kellett eljárni.
Az micsoda?
Az alsó állkapocs elülső része
és az alsó fogak többsége, de nem az összes.
Apró egységekben, az üledékkel együtt emeltük ki,
hogy egyben lehessen tartani.
Fáradságos munka, és nem véletlenül.
Nem lehet hibázni.
A régészet természeténél fogva pusztítással jár.
Ha valamit feltárunk,
azt nem lehet visszacsinálni.
A kis csomagokat aztán az Egyesült Királyságba szállítottuk,
hogy összeilleszthessük őket.
CAMBRIDGE-I EGYETEM EGYESÜLT KIRÁLYSÁG
Kicsi, de nagyszerű csapatunk van. Szakemberekkel a világ minden tájáról.
A csontok megtisztítását és megerősítését követően
a kész darabokkal megkezdhettem a restaurálást,
ami egy kirakós játék.
RESTAURÁTOR SANIDAR-BARLANG PROJEKT
Az első töredékkel még könnyű.
Aztán egyre bonyolultabb lesz.
Türelem kell hozzá,
mert egyedülálló mintát tartunk a kezünkben.
Nagy felelősséggel jár.
Ha a koponya újra összeállítható,
a csapat reményei szerint Sanidar Z arca is rekonstruálható.
A koponya egy másik része további nyomokat tartalmaz.
Ma a Sanidar Z nevű egyed fogain képződött fogkövet gyűjtöm össze.
A fogkő egy lerakódás a fogainkon.
Ez az, amit a fogorvosunk évente eltávolít.
Természetesen képződik a szájban,
és eközben magába zár mindent, ami megfordul a szánkban.
Ezért ebből az anyagból rengeteg információt kinyerhetünk.
Régóta tartja magát az az elgondolás,
hogy a Neander-völgyiek magas fokon űzték a vadászatot,
és folyamatosan húst ettek hússal.
Csak az elmúlt 10-20 évben jutottunk arra a felismerésre,
hogy a Neander-völgyiek növényeket is fogyasztottak.
Azt, hogy nyers és mérgező dolgokból
hogyan lehet valami táplálót és ehetőt létrehozni,
egy életen át kell tanulni.
Ha a modern gyűjtögetőket tekintjük példának,
akkor a tudás gyűjtésére szakosodó emberek
valószínűleg nők voltak.
Ha rekonstruáljuk, milyen növényeket ettek a Neander-völgyiek...
talán betekintést nyerhetünk a nők társadalomban betöltött szerepébe.
Sosem fogjuk megismerni a történetüket, a nevüket,
a reményeiket és az álmaikat.
Mégis fantasztikus egy olyan projektben részt venni,
ahol újra láthatóvá tehetjük az életük mégoly apró részleteit is.
Eltűnődünk azon, ki lehetett ez az illető,
milyen ember volt, mi történt az életében,
és hogyan került ide.
Úgy gondolom, hogy nagyon nehéz kikövetkeztetni
egy adott személy külsejét a koponya formájából kiindulva.
Ilyenkor segíthet például a Kennis testvérek szaktudása.
ARNHEM HOLLANDIA
Itt a koponya, aminek megkaptuk az adatait Emmától.
Van egy szép, majdnem teljes koponyánk, amit kinyomtattunk.
- Szóval megvizsgálhatjuk. - Hűha!
Mi vagyunk a Kennis fivérek.
Egy ikerpár vagyunk, akiket lenyűgöz az emberi evolúció.
Nézd az orrát!
Jellegzetes Neander-völgyi-orra van, de látható,
hogy az orra másik fele kifejezetten keskeny.
Ősi, kihalt embereket rekonstruálunk.
Azt próbáljuk megjeleníteni,
hogyan nézhettek ki a korai őseink a valóságban.
- Nagy szem, hosszú arc, kis orr. - Nagy szem, igen.
Mint egy nagy szemüveg, egy igazán óriási szemüveg...
Ha alátesszük az állkapcsot, akkor...
Rossz tanulók voltunk.
Nem sokat olvastunk.
De a könyvtárban gyönyörű képeket láttunk a Neander-völgyiekről.
Azonnal látszanak a megkopott fogak, hűha!
- Hihetetlen fogak. - Tipikus.
- Satuként használták a fogaikat. - Igen, szerszámként.
Tényleg bámulatos,
ahogyan egy majom arca emberi arccá alakul át.
Lenyűgöz minket a Neander-völgyiekben
a hatalmas orruk
és a nagy, duzzadt arcuk.
Az emberi evolúcióban sosem láthatóak ilyen nagy, különös arcok.
Fantasztikus látvány.
Főleg koponyákat kapunk. Ezek többnyire deformálódtak.
Kijavítjuk őket.
Orvosszakértői módszerekkel egészítjük ki őket.
Amikor kész a koponya, meghatározzuk a szövetvastagságot.
Az izmokét, a húsét.
Egyfajta bőrréteget helyezünk rá.
Szeretném, ha emberszerűek lennének,
nem túl durvák, de nem is közhelyesek.
Igen, jöhetsz.
Remélem, sokan látják majd ezt az arcot,
és talán azt is, hogy mennyire furcsa.
Különleges vonásaik voltak.
Ez azért meglepő, mert az agyuk ugyanakkora, mint a miénk.
Ugyanúgy emberek, mint mi, de mégis különbözőek, ami lenyűgöző.
Miért mások?
Az evolúciójuk párhuzamosan zajlott a miénkkel.
- Jól van. - Rendben, oké.
Miért tűnt el az egyik, és miért maradt fenn a másik?
Nagyon izgalmas. Ők a másik önmagunk.
A múltban ezt a „másik önmagunkat”
kevésbé intelligensnek tartották a saját fajunknál.
Csak a Homo sapiens rendelkezhetett
képzelőerővel, kreativitással, találékonysággal.
Ám ez az előítélet megdőlt annak hatására,
amit egy rendkívüli és titkos francia barlangban találtak.
BRUNIQUEL FRANCIAORSZÁG
Először átpréseljük magunkat egy szűk járaton.
Nagyon óvatosan kell haladnunk benne,
magunk előtt tolva a táskánkat.
Aztán egy másik világba lépünk.
Kicsit sem természetes dolog barlangokba járni.
Az ilyen helyektől félnek az emberek.
Főleg ha a barlangok legmélyéről van szó.
Ez a barlang már nagyon régóta ott van.
Valószínűleg már egymillió éve is.
Ezt érzi is az ember, amikor belép oda.
Ennek a helynek a történelme a távoli múltba nyúlik.
Egy kicsit mélyebbre kellemes és nyugodt tavakat találunk.
A barlangot a becsöpögő víz formálta,
az hozta létre ezeket a gyönyörű cseppköveket is.
Az az igazán érdekes,
hogy egyfajta minta figyelhető meg.
Ezek itt köröket alkotnak.
Ilyesmit nem látni természetes barlangokban.
Ezt megtervezték.
Tudjuk, hogy építészeti fogásokat alkalmaztak.
Kisebb elemekkel ékelték ki a nagy cseppköveket.
Tehát az egészet átgondolták és megszervezték.
Az ilyesmi egyedülálló egy régész számára, páratlan dolog.
A legnagyobb kör alakú építményben
egy nagyon szép, cseppkövekből épített tűzhely található.
Ez itt egy hő okozta elváltozás, de nem ez az egyetlen. Jó pár van még.
- Abban egyetértünk, hogy az a tűzhely. - Az a tűzhely.
A tűzhely.
Tehát több olyan hely is van, ahol valamikor tűz égett.
Harmincnyolcas.
Ez is középen van.
Kicsit arra emlékeztet, amikor táborozunk,
tűzifát gyűjtünk,
majd abból gúlaszerű alakzatot építünk.
Ez azért izgalmas, mert láthatóak a koromnyomok,
a hő okozta elváltozások.
Van itt fekete, vörös, lila korom is.
Tudjuk, hogy a tűznek minden hagyományos vagy őskori nép
szimbolikus értéket tulajdonított.
A földön nagyon kicsi, égett fadarabokat találtunk.
Valószínűleg fáklyákkal mentek be a barlangba.
Veszélyes, ha odabent, a barlang közepén fény nélkül maradunk.
Ezért nagyon jól kell kommunikálnunk.
Magas fokon kell uralnunk a tüzet...
hogy világíthassunk.
Először is megkíséreltük meghatározni a struktúrák korát.
Ezek itt a Bruniquel-barlangból vett magminták,
amelyekből kideríthető a struktúrák kora.
Hat különböző minta tanulmányozásával
nagyon pontos, 176 500 éves kort állapítottunk meg,
és ez tényleg hihetetlen volt.
Százhetvenötezer évvel ezelőtt Európában csakis Neander-völgyiek éltek.
Bruniquel a világon a legrégebbi, ma is látható építmény.
Óriási élmény ezeket a struktúrákat látni,
különösen, ha tudjuk, mennyire régiek.
Az örökösen visszatérő kérdés persze az, hogy mire valók ezek a struktúrák.
A kör talán a világot jelenti,
amin lehet belül és kívül is lenni.
Ilyesfajta fogalmak merülnek fel.
Az amerikai őslakosok hite szerint az ilyen körökön belül
magasabb rendű szellemekkel kerülünk kapcsolatba.
Vajon egy vallás kezdetéről van szó?
Ez egy nagyon fontos kérdés, de nehéz választ adni rá.
Tehát egyre hajlamosabbak vagyunk a Neander-völgyiekben
egy sokkal régebbi emberiséget látni,
amely azonban egyre több közös vonást mutat a modern emberrel.
Így tehát Bruniquel révén
egy kicsit megerősítettük ezt a közösséget, ezt a kapcsolatot
ezzel a nagyon régi őssel.
A rejtélyes bruniqueli körök egy csodálatos állomást jelentenek
a Neander-völgyi-kultúra átértékelődési folyamatában...
amely Sanidarban vette kezdetét,
és mind a mai napig tart.
Az idén feltárt, különálló csontok
a feltételezésünk szerint egyetlen csontvázhoz tartoznak.
Talán újabb egyedre bukkantunk.
Van egy bal lapocka.
Egy viszonylag teljes jobb kéz.
Találtunk négy ujjat
nagyjából ott, ahol a testben lennének.
Ezt nevezzük artikulált pozíciónak.
Az új leletek több más holttest,
többek között Sanidar 4 és Sanidar Z közeléből kerültek elő.
Ez azért izgalmas,
mert bizonyítékot jelent arra, hogy a Neander-völgyiek
ezen a konkrét ponton helyezték el a halottaikat.
Talán többször is visszatértek ugyanarra a helyszínre,
akár évtizedes, vagy esetleg évezredes különbséggel?
Szóval felmerül a kérdés,
hogy csupán véletlen egybeesésről,
vagy esetleg valami szándékos dologról van-e szó.
És ha az utóbbi, akkor miért? Mi hozza vissza őket ide?
Amikor Sanidar Z-t eltemették,
egy kő került a koponya mögé.
Ez azért érdekes, mert meglehetősen szokatlan.
Ezért gondolkodtunk el azon a lehetőségen,
hogy esetleg szándékosan tették oda.
Az is érdekes,
hogy a holttest másik oldalán egy függőleges kő áll.
És ha egy függőleges kő áll ki a földből,
elképzelhető, hogy valamiféle jelzésként szolgálhatott.
Úgy tűnik, bizonyos személyeket tényleg eltemettek itt,
és éppen emiatt jártak vissza ide,
erre a bizonyos pontra, amit ez a karakteres kő jelzett
ebben a jellegzetes barlangban.
Egyre valószínűbbnek tűnik Ralph Solecki megállapítása:
a Sanidar-barlang különleges hely volt a Neander-völgyiek számára.
Holttesteket helyeztek el itt.
Természetes volt számukra, hogy itt éljenek, és visszajárjanak ide.
A Neander-völgyi-maradványok talán egy temetkezési hely létét bizonyítják.
Ez a felfedezés mélyreható következményekkel jár.
Az, ahogyan a halottainkkal bánunk,
betekintést nyújt a gondolkodásunkba, a képzeletünkbe és az érzelmeinkbe.
Talán azt is tükrözi, amit magáról a halálról gondolunk,
és hogy például hiszünk-e az esetleges túlvilágban.
Ezáltal is egyre inkább tudatosul bennünk a Neander-völgyi-kultúra komplexitása.
Még sincsenek itt.
E temetkezőhelyek friss nyomokat szolgáltatnak
a Neander-völgyi-viselkedésről,
hála annak, hogy megőrződtek ebben a rendkívüli barlangban.
A talán legnagyobb rejtély azonban továbbra is megoldatlan.
Miért tűnt el az emberiségnek egy 300 000 éven át sikeres változata
40 000 évvel ezelőtt?
Elképzelhető, hogy erre a kérdésre a választ
a Földközi-tenger partján,
a Neander-völgyiek egyik utolsó fellegvárában érdemes keresni.
GIBRALTÁR
Egy szikla szélén ülünk.
Közel az úgynevezett Neander-völgyi-városhoz.
Ugyanis egy egész sor barlang található a vízparton,
a gibraltári szikla keleti felén.
A Gorham-barlangkomplexum számos barlangból áll,
melyek mindegyikében bizonyítékok találhatók
a Neander-völgyiek huzamos ideig tartó jelenlétére.
Előkerültek legalább 125 000 éves bizonyítékok.
A csapat azt is feltárta, hogy a Neander-völgyiek
még 40 000 évvel ezelőtt is használták a barlangokat.
Létezésük utolsó 100 000 évében
a Neander-völgyiek világa folyamatosan változott.
Brutálisan megváltozott az éghajlat.
Korábban is voltak jégkorszakok,
de a hatásait tekintve a legutóbbi volt a legsúlyosabb.
A skandináv jégtakaró délre terjeszkedett.
Franciaország és Közép-Európa szinte sztyeppés tundrává vált.
Zordak voltak a körülmények.
A tundra ennyire délre nem ért el,
de nyilvánvaló változások történtek.
Amikor lehűl az éghajlat,
a jégtakarók és a gleccserek rengeteg vizet kötnek meg,
és csökken a tengerszint.
A mainál alacsonyabb tengerszintnél
egy széles síkság tárult fel,
amelyet különféle növényevők,
madárfajok népesítettek be,
és ahol sekély, édesvizű tavakra lehetett bukkanni.
Bizonyára pontosan tudták, melyek az ehető fajok,
hol találják meg, és hogyan használhatják fel őket a legjobban.
Ez csak néhány minta a barlangban talált csontok és maradványok közül.
Több tízezer leletet tártunk fel az elmúlt 30 évben.
Az általuk fogyasztott állatokat
általában eddig nem kapcsoltuk Neander-völgyiekhez.
Bizonyítékunk van rá,
hogy a sziklás part mentén tapadókagylót gyűjtöttek.
Itt van előttem egy tapadókagyló,
amibe beleragadt egy kőszerszám.
Ma is ott van, ahol a Neander-völgyi hagyta.
Aztán itt van ez a csont, ami egy közönséges delfiné,
és vágásnyomok láthatóak rajta.
Talán a delfin már holtan sodródott partra, ők pedig kicsontozták.
Hogy elfogyaszthassák a húsát.
A Neander-völgyiek hosszabb ideig éltek Európában,
mint amennyi ideje mi ott vagyunk. Ez biztos.
Ebből én azt szűröm le, hogy intelligensek voltak,
és átlátták a környezetüket.
Ebben az értelmezésben rendkívül sikeresek voltak.
A Neander-völgyiek emberek voltak. Alkalmazkodóképesek.
Hasonlítottak ránk.
De aztán megszűntek létezni.
És ettől az eltűnésük még rejtélyesebb.
Hiszen ha a gibraltári Neander-völgyiek olyan sokáig alkalmazkodóképesek voltak,
akkor mi ment végül félre?
A jégkorszakról általában a hideg jut eszünkbe, és nem is tévedünk,
de a klíma szárazabb is lett.
A gibraltári Neander-völgyieket véleményem szerint
a fák eltűnése sújtotta leginkább.
Mi a fák jelentősége?
Azok teszik lehetővé, hogy lesből vadásszunk nagyobb állatokra.
Az idők során
szinte birkózószerűvé vált a testfelépítésük,
így voltak képesek az állatokra ugorva a lándzsáikkal elejteni őket.
Aztán a táj pusztasággá változott.
Az állatok már messziről látták őket, elérhetetlenné váltak.
És ez a változás olyan gyorsan történt,
hogy a biológia nem tudott lépést tartani vele.
Ez lett a vesztük.
Az evolúció csúcsának képzeljük magunkat.
Mindig is így gondoltunk magunkra.
Hisz mi maradtunk fenn, nem a Neander-völgyiek,
mert mi jobbak voltunk náluk.
Lehetséges viszont, hogy egy faj kiválóan alkalmazkodik,
gyarapodik a bolygón,
ahogy azt talán magunkról is gondoljuk...
És mégis, mint az kiderült, az emberek másfélék is lehetnek,
és megeshet az is, hogy elbuknak.
Mi is azt hihetjük, hogy fénykorunkat éljük,
de jobb, ha vigyázunk.
Nagyjából 40 000 évvel ezelőtt
meredeken zuhant a Neander-völgyiek száma.
Nemcsak Gibraltáron, hanem mindenhol, ahol jelen voltak.
Az éghajlatváltozás hozzájárult a hanyatlásukhoz.
Ahogy egy másik fajjal folytatott, egyre fokozódó verseny is.
Mind a mai napig hordozunk magunkban némi Neander-völgyi-DNS-t.
Ez rég elveszett elődeink öröksége.
A Homo sapiens több hullámban, legalább 100 000 éven keresztül
rajzott ki Afrika felől Európa és Ázsia irányába...
miközben bizonyosan találkozott Neander-völgyiekkel is.
Ilyenkor lehetséges, hogy erőszakra került sor.
De békés találkozásokra is akadhatott példa.
Amikor a két fél felismerte a másik emberi mivoltát.
A Homo sapiens eposzba illő vándorlásai során átszelte a Közel-Keletet is.
És eljutott a Neander-völgyiek ősi temetkezési helyének közelébe is.
A Neander-völgyi-gének jelen vannak a Homo sapiensben.
Hiszek benne, hogy unokatestvérek vagyunk.
Egy vérből valók vagyunk.
Közösek az őseink.
A régészetben többek között az emberi lét sokszínűsége nyűgöz le.
Egy emberi csontváz vizsgálata során
sok mindent kideríthetünk az illető életéről és tapasztalatairól.
Sanidar Z bizonyos tulajdonságai a feltárása során arra utaltak,
hogy felnőttről van szó,
de nem tudtuk, mennyi idősen halt meg,
sem azt, hogy férfi vagy nő volt-e,
és az életéről sem volt semmi információnk.
Jelenleg ezeknek a kérdéseknek a megválaszolásán dolgozunk.
Ez itt a bal orsócsont, vagyis az egyik alkarcsont.
Azt már tudjuk, hogy viszonylag kicsi egyeddel van dolgunk,
akinek a magassága úgy 150, esetleg 155-160 centiméter lehetett.
Valamivel több mint másfél méter.
Ez itt az alsó állkapocs egy része, valamint néhány fog.
Fontos észrevennünk, hogy a nagy részük,
különösen az elülső fogak rendkívüli mértékben elhasználódtak.
Ez itt a fogzománc,
ami teljesen elkopott ezeken a fogakon.
Az a Neander-völgyi, akinek ennyire elkoptak a fogai,
bizonyosan idősebb kort élt meg.
Valószínűleg úgy 40-50 évről lehet szó.
Bizonyos módszerekkel a csontváz neme is megállapítható.
Mi a proteomika nevű eljárást alkalmaztuk,
amely során a fogzománcban található fehérjéket elemezzük,
ugyanis tudjuk, hogy egy bizonyos,
a fogzománc kialakulásakor termelődő fehérjének
más-más változatai vannak kódolva
az X- és az Y-kromoszómában.
Ez pedig határozottan arra utal, hogy egy női egyedről van szó.
A Neander-völgyieket meglehetősen gyakran hímneműként képzeljük el,
és hajlamosak vagyunk a hímek viselkedésére koncentrálni.
Ez egy izgalmas lehetőség, hogy jobban megérthessük
a Neander-völgyi-társadalmat.
Az, hogy rekonstruálva láthatjuk,
hogy is nézhetett ki ez a Neander-völgyi nő az életében,
rendkívül izgalmas dolog.
- Hát akkor, dr. Pomeroy... - Lássuk!
Ez itt máris készen áll.
Igen.
Innen kezdem.
- Nahát! - Hűha!
- Nos... - Nos...
Bámulatos. Fordítsuk meg, hogy mindenki lássa!
Azta!
Engem néz.
Bizony. Te töltötted vele talán a legtöbb időt, szóval...
- És emlékszel, az orra... - Igen.
- Fantasztikus. - Igen.
Érdekes, mennyire sikeresen sűrítették az érzelmeket az arckifejezésébe.
Ez a szép az ilyen jellegű rekonstrukciókban,
hisz vannak, akik némileg kritikusan azt mondják,
hogy nem tudhatjuk, hogy nézett ki,
és csak feltételezésekre alapozunk, ami igaz is,
de... azt hiszem, ez teszi őt emberibbé a szemünkben.
A hatására eltűnődünk azon, hogy mit is jelent embernek lenni,
és mit jelenthetett Neander-völgyi embernek lenni.
Felsejlik valami abból...
mennyire tartalmas életet élhetett ez az ember.
Az idősebb, nagy tudású és tapasztalt emberek voltak azok,
akik tudták, hol találják a jó helyeket.
Ez a tudás, még ha csak a fejében létezett is,
vagy olyasfajta információ volt,
amit dalok és mesék révén adott át
a gyerekeknek és az unokáknak,
biztosan létfontosságú volt a közösség számára.
Számos szempontból ez inkább jelentette a civilizáció kezdetét,
mint az első épületek
vagy a hasonló dolgok.
Ez a személy a tudás tárháza lehetett,
aki fontos szerepet játszott abban, hogy ez a tudás továbböröklődjön.
És ma, 75 000 évvel később
még mindig tanulhatunk tőle.
A Sanidar-barlang révén rengeteg dolgot tudtunk meg a Neander-völgyiekről,
és mindmáig tanulunk belőle.
De azon is segített elgondolkodnunk, hogy mit jelent embernek lenni.
Mit jelent az egymás iránti együttérzés?
Hogyan tekintünk a halálra?
Mi történik elkerülhetetlenül mindannyiunkkal?
Jelenleg csak egy pillanatfelvételt látunk,
ami csodálatos és részletgazdag ugyan,
de korántsem jelenti a teljes képet,
és rengeteg még a felfedeznivaló arról...
mit is értünk az emberi lét és az emberiség fogalmai alatt.
A feliratot fordította: Marik Gábor