Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
For lenge siden var slettene i Øst-Afrika hjemmet til våre fjerne forfedre.
Av ukjente grunner bestemte enkelte av disse forfedrene seg
for å forlate slettene og dra nordover
for å bli neandertalerne.
Etter hvert vokste antallet.
Territoriet deres strakk seg fra Russland til atlanterhavskysten.
Små klaner som streifet rundt i denne enorme villmarken.
De overlevde mot alle odds i over 300 000 år,
fram til de plutselig forsvant.
Bare noen få steder har levninger etter dem overlevd,
og et av de mest betydningsfulle stedene finner man i Midtøsten.
Her er et arkeologisk skattkammer dypt inne i fjellene i Kurdistan,
i Shanidar-hulen.
Shanidar-hulen regnes som en av de mest aktede hulene i verden
i neandertalernes og Homo sapiens' tid.
På et sted der det alltid har vært liv,
kan vi finne svar på mange spørsmål.
Spørsmål som fremdeles fremstår som gåter.
Hvem var neandertalerne?
Hva gjorde dem så vellykket så lenge?
Og hvorfor forsvant de til slutt?
NEANDERTALERNES HEMMELIGHETER
Shanidar-hulen er ved foten av Bradost-fjellene,
men å kalle det "foten" gir ikke det rette bildet.
Det gir følelsen av store fjell, som er ganske ujevne og stupbratte.
Shanidar-hulen gjør inntrykk på grunn av størrelsen.
Man må ankomme nedenfra. Da er den utrolig imponerende.
Den er veldig stor.
Den har en svært bred åpning, så det er lyst der inne.
Seilere flyr inn over oss,
ørner sirkler over og ulver uler om kvelden.
Det er et fantastisk sted.
Det å få være den som gjør utgravningen,
er svært spennende.
Emma er en del av et team av britiske arkeologer
som er invitert av kurdiske kolleger til å fortsette arbeidet i hulen.
Shanidar-hulen er svært viktig i neandertalerstudienes historie,
og gjorde at vi måtte tenke annerledes
om hva vi mente neandertalerne gjorde, hvordan de var og hva de var i stand til.
Målet med det nye prosjektet
er å bruke alt vi har tilgjengelig av arkeologisk vitenskap
til å gi oss et nytt inntrykk av neandertalernes atferd.
Det er ikke gjort utgravninger her siden 1960-tallet.
Og siden da
har våre tanker om våre nærmeste slektninger endret seg betraktelig.
Vi bruker fortsatt ordet neandertaler til å beskrive noen som er litt dumme.
Det brukes fortsatt som en fornærmelse. "En skikkelig neandertaler."
Arkeologisk sett viser det seg at de ligner mer og mer på Homo sapiens.
Den nye tankegangen
skyldes mye det arbeidet Ralph Solecki gjorde her i Shanidar-hulen.
IRAK
Ralph Solecki ble født i 1917.
Han døde for noen år siden i en flott alder.
Han var en skikkelig tøffing.
Han sto på en landmine under andre verdenskrig, men overlevde.
Han var helt klart en svært bemerkelsesverdig mann.
Jeg vet ikke helt hvordan han hørte om Shanidar,
men han kom hit og jobbet i fem perioder mellom 1951 og 1960.
Han startet utgravningen fra nord til sør, som dekket det meste av hulens gulv.
Grunnen til at utgravningen ble så kjent
er at han fant ti neandertalere, menn, kvinner og barn.
På den tiden var vi svært unge.
Jeg var omtrent
sytten, atten år gammel.
Professoren lærte oss det.
Det kom mange steiner ut av hulen, store steiner. De brukte sprengstoff.
De fant neandertalerskjelettene. Det var et viktig funn.
Ribbeina og beina var tykke.
Hodene deres var store.
Hendene deres...
Alt ved dem var slående.
Dette var Soleckis første store funn.
Han kalte det for Shanidar 1.
Skjelett fra en art som er veldig annerledes enn vår.
De har et mer robust særpreg.
Store øyenbrynsbuer og en annen form på hodeskallen, mer rund.
De er tettbygde.
Vi antar at de har et slags språk.
Jo mer vi vet om dem,
desto tydeligere er det at de var mer kompliserte enn vi trodde for 50 år siden.
Vi kaller det livets tre.
Hvert menneske og hvert dyr blir en gren på livets tre.
ARKEOLOG LEDER FOR SORANS FORNMINNER
Vi er en av grenene, og neandertalerne var en annen.
Et sted langs linjen ble vi adskilt.
Jeg føler virkelig
at jeg sitter på mine slektningers levninger.
For øyeblikket er vi omtrent 4,5 meter fra overflaten av hulen.
Dette er for omtrent 45 000 år siden.
Det er der Shanidar 1 er begravd eller havnet.
DØDE FOR 45 000 ÅR SIDEN
Han hadde en skade på høyre side av hodet.
Men også det venstre øyet, som kan ha gjort ham blind på det øyet,
og som kan ha en forbindelse til andre skader.
Han var lam i høyre arm...
...og hadde både brukket høyrearmen på flere steder,
og mistet nedre del, enten med vilje eller i en ulykke.
Han hadde ingen høyrearm fra albuen og ned.
Det var også andre skader. Han hadde alvorlig leddgikt i kneet.
Brudd på bein i foten.
Han var kanskje ikke i stand til å jakte på normal måte,
men han levde relativt lenge.
Det var et funn som ville få store ringvirkninger.
Oppdagelsen av Shanidar 1 var potensielt stort,
fordi det antydet at neandertalerne hadde et element av omsorg og medfølelse.
Her var et bevis på at en alvorlig skadet person ble tatt vare på av sine.
Solecki fant levninger etter en person til med en like bemerkelsesverdig historie.
DØDE FOR 45 000 ÅR SIDEN
Shanidar 3 var også en voksen mann med skader.
Det så ut som alvorlige skader på ribbeina.
En påminnelse om den voldelige siden ved neolittisk liv.
Bemerkelsesverdig nok ble det gjort flere funn i hulen
som gir oss et innblikk i Shanidar 3s skjebne.
Dette er noen av gjenstandene fra Shanidar-hulen.
Den store delen er kjernen. Kjernen er laget av kuppelstein.
Det er runde steiner som kan være funnet i elver.
Neandertaleren tok denne med tanke på å dele den opp,
enten så dette skulle bli et verktøy, eller så bitene skulle bli til et verktøy.
Alt er å finne i Zab-elven som er tre kilometer den veien.
Jeg prøver å lage noe som ligner på en spydspiss.
Det jeg gjør,
er å gå langs kanten
og fjerne mindre biter.
Ved å gjøre det, gjør jeg den skarp.
Jeg har ikke fjernet så mye, men vi ser allerede at den er skarp.
Det har tatt meg bare fem minutter å lage en sånn spydspiss.
Det er et dødelig våpen i hendene på noen som forstår hva de gjør.
Noe av det interessante med Shanidar 3 er at personen hadde et stikksår.
Det antyder at tuppen på et spyd, eller hva det nå var,
gikk et stykke inn i brystkassen.
Den kan ha punktert lungen og forårsaket lungekollaps.
Såret i ribbeina ser ut som et prosjektil.
Man kan se for seg et spyd som blir kastet.
Det kan være en jaktulykke.
Det kan være vold mellom folk.
Men vi vet at de hadde denne skaden, men at de levde en lang stund etter.
Det kan tyde på at de hadde støtte og hjelp til å komme seg etter skaden.
Selv om de var alvorlig skadet, ser det ut til at både Shanidar 3 og 1
ble tatt hånd om av andre de hadde rundt seg.
Dette var et radikalt nytt syn på livet til neandertalerne.
Det ble gjort andre funn som ga oss bevis på denne atferden
i en hule nordvest for Shanidar.
All ny informasjon man har om neandertalerne
viser hvor menneskelige de er.
Men deres oppførsel var annerledes enn vår.
De levde i en helt annen verden enn vår.
Dette er en del av Krapina-samlingen.
De er rundt 130 000 år gamle,
og det er den største samlingen av neandertalere fra ett funnsted.
Vi anslår at det kan være rundt 80 individuelle neandertalere.
Hele kroppen er ikke begravd.
Det er bare fragmenter fra hvert av individene.
Det er svært uvanlig.
KURATOR KRAPINA-SAMLINGEN KROATIAS NATURHISTORISKE MUSEUM
På Krapina-beinrestene, både på de kraniale og postkraniale,
ser man flere menneskeskapte kuttmerker.
Dette er en tibia, og det er mulig
at den ble ødelagt med vilje, at den ble knust.
Man ser også kuttmerker her og noen andre merker.
En av grunnene til at man ville knust et langt bein
er fordi det er som en beholder for beinmarg.
Dette er en fibula, som har et annet interessant merke
på overflaten av beinet.
De ble nok laget da noen skrapet av
det gjenværende kjøttet eller muskelvevet på beinet.
Som man ville gjort med et kyllingbein når man spiser mat.
Når man hører at de spiste hverandre, blir man umiddelbart sjokkert.
Men man bør heller spørre hva slags kannibalisme det er.
Hva betydde det for dem?
Se her, den skjærer som en skikkelig kjøkkenkniv.
- Det er nesten uanstrengt. - Ja, så lett.
FORSKER KROATIAS VITENSKAPS- OG KUNSTAKADEMI
Ved å gjenskape verktøyene, måtene de gjorde ting på,
kan vi prøve å forstå dem
og se de kognitive prosessene som ligger bak.
Det som er annerledes, er at vi bare får kuttmerker nær leddene.
Det som er rart ved levningene i Krapina
er at man finner det langs hele de lange beina.
Som om noen faktisk har skrapet det lenge.
Jeg kan ikke forestille meg å gjøre dette med noen jeg faktisk kjenner.
Dette er den berømte Krapina 3-skallen,
det mest komplette kraniumeksemplaret
i hele kolleksjonen, og det er det eneste som har et ansikt.
Vi tror at denne personen var en kvinne.
En ung neandertaler i 20-årene.
Det interessante er at det på pannebeinet
er omtrent 40 kuttmerker.
Det ligger en besluttsomhet bak
å lage 40 kuttmerker sakte og veldig nær hverandre.
Selv om de spiste disse beina,
tror jeg ikke at de gjorde det fordi de var sultne.
Det er faktisk en veldig komplisert oppførsel.
Kanskje de ved å fortære kjøttet til personen de kjente,
ville få en slags evne, noe de beundret hos denne personen
som de delte livet med.
I de etnografiske eksemplene vi kjenner
spiste folk sine kjære fram til ganske nylig,
fordi de ved å fortære kjøttet deres prøvde å ta til seg noe
som kunne fortsette i andre generasjoner, som en slags arv.
Jeg kan ikke si at det var det som var drivkraften
bak slik oppførsel hos neandertalere, men det er mulig.
Måten neandertalerne behandlet sine døde på viser deres komplekse tankegang.
Og ingen steder er det mer tydelig
enn i Ralph Soleckis mest berømte oppdagelse,
Shanidar 4, også kjent som "blomstergraven".
I denne hulen har vi funnet ni neandertalere,
hvorav to er de viktigste.
Nummer én ble funnet der borte fem menter nede,
og en her, Shanidar 4, funnet syv meter nede.
Ralph Solecki var en av verdens største arkeologer.
Det er sikkert, og han var en god forteller.
Dette viser kanskje de første tegnene på åndelig utvikling,
og kanskje religionens spede begynnelse.
"BLOMSTERGRAVEN"
Blomstergraven var et av disse viktige øyeblikkene,
for det var en komplett neandertaler, noe som var en sjeldenhet.
Og det ble tatt pollenprøver,
noe som var ganske radikalt på den tiden.
Vi hadde tatt pollen fra bakken. Noe liknende dette.
Dette pollenet forteller oss om åtte forskjellige blomsterarter
som vi mener ble begravd med individet.
Han går ikke så langt som å si at de holdt en begravelse,
men det er i den retningen prosaen fører deg.
"Noen i den siste istiden hadde vandret i fjellene
med den sørgelige oppgaven å samle blomster."
Folks oppfatning av neandertalerne var at de levde stygge liv.
De var stygge folk. De hadde ingen fine følelser.
De hadde ingen høye tanker.
Men her ser man følsomme, omsorgsfulle individer.
Og det havnet på alle forsidene,
en gråtende neandertaler som samler planter
fra åssidene rundt for å hedre sine døde.
"Her var det første 'blomsterfolket',
en oppdagelse helt uten sidestykke innen arkeologien."
I årene etter oppdagelsen av Shanidar 4,
har blomstergravteorien blitt kritisert.
Noen som studerer jirder,
som er små pattedyr, litt som en hamster med hale,
oppdaget at dyrene tok med blomster inn i gangene for å spise dem.
Det var en skuffelse på mange måter.
Solecki hadde lagt merke til noe som så ut til å være jordganger etter dyr.
Men teamet har nye bevis som tyder på at Solecki delvis hadde rett likevel.
Dette er et landskap hvor hyener, ulver og leoparder lever også i dag.
Hvis de forlot et lik, ville det nok ha kommet noe og spist det.
Dette er hele individer som det ikke har skjedd med.
Disse individene var beskyttet på en måte.
Jeg tror nok at de tok greiner
og lagde et ganske ubehagelig hinder for ville dyr.
Og små biter av vegetasjon og pollen falt ned i likets ribbein
da det ble til et skjelett.
Solecki-historien er en fantastisk historie.
Jeg tror vi kjenner nok av detaljene
til å vite at det ikke er en korrekt historie på noen måte.
Men jeg tror tanken på at neandertalere tar vare på sine døde,
eller at de kanskje beskyttet dem...
Det er faktisk ikke så langt fra det han sa, på enkelte måter.
Ralph Solecki fant blomstergraven i 1960.
Han planla å returnere året etter,
men han fikk aldri grave i Shanidar igjen.
Kurderne er mesterne i fjellene, hvor irakiske tanks ikke når dem.
Dette er ikke USA mot Irak.
Pang! Det er et treff.
Det er Irak mot verden.
IRAK-KRIGEN 2003 -2011
Slik ser regimeskifte ut.
Saddam er borte.
Det grusomme kalifatet er nå omringet av disse troppene.
Tidlig på 2010-tallet, fordi situasjonen hadde roet seg...
Den islamske staten går mot slutten.
...kontaktet kurdiske myndigheter professor Graeme Barker
for å starte nye utgravninger i Shanidar-hulen.
Vi forventet ikke å finne levninger fra neandertalere. Det var ikke målet.
Målet var å forbedre arbeidet Solecki hadde gjort.
Så det kom som en stor overraskelse
da teamet i 2018 oppdaget det første neandertalerskjelettet
som var funnet noe sted på over et kvart århundre.
Det første man fikk se, var en del av hodeskallen,
som var utrolig spennende. Det var faktisk en del av øyehulen.
Og den har tydelige neandertalerkjennetegn.
Øyenbrynsbuene hos neandertalere er mye større.
Rett under den var venstre arm,
og venstre arm lå under, rundt kroppen og under hodet.
Moderne teknologi plasserte den blant de eldste av Soleckis oppdagelser.
DØDE FOR 75 000 ÅR SIDEN
Jeg tror det er vanskelig å forstå hva 75 000 år siden betyr.
Det vi vet om nedskrevet historie kan virke som en lang tidsperiode,
men det er en dråpe i havet med tanke på vår arts historie.
Når man tenker på hva som skjedde i verden i den tidsperioden,
så har neandertalerne forsvunnet,
moderne mennesker har kolonisert jorden på godt og vondt.
Landbruk, byer, urbanisme, europeisk kolonialisme.
OBLIGASJONER
Alt det fæle på 1900-tallet.
Gjennom alle disse hendelsene...
...har han sittet der...
...eller hun, flat som en pannekake...
...under en hel haug med steiner.
Og så kommer vi, mot alle odds, og finner dem.
Det er noe som sjelden skjer. Helt uventet.
Selve skallen var knust.
Hele skallen ble knust flat og var sannsynligvis to, tre centimeter tykk.
I mange biter.
Veldig skjør.
Selv et penselstrøk kan få ting til å smuldre opp og nærmest forsvinne.
Man må derfor være svært forsiktig.
- Hva er den biten? - Det er forsiden av underkjeven.
Og de fleste tennene i underkjeven, men ikke alle.
Vi fjernet alt i små deler med all jorden for å holde det samlet.
Det er svært omhyggelig, og grunnen til det er at man bare får ett forsøk.
Arkeologi er i bunn og grunn destruktivt.
Når du har gravd noe ut, kan du ikke gjøre det igjen.
De små pakkene ble så sendt tilbake til Storbritannia,
så vi kunne sette dem sammen igjen.
Vi har et lite team, men det er et flott team.
Folk kommer fra hele verden.
Etter å ha renset og styrket beina, hadde jeg alle bitene
og kunne begynne å sette dem sammen, noe som er et stort puslespill.
KONSERVATOR SHANIDAR-PROSJEKTET
Det første fragmentet er den enkle delen.
Og så blir det mer komplisert.
Man må være tålmodig.
Man har et unikt eksemplar i hendene.
Det er et stort ansvar.
Hvis hodeskallen kan settes sammen,
håper teamet å rekonstruere ansiktet til Shanidar Z.
En annen del av hodeskallen inneholder enda flere ledetråder.
I dag har jeg samlet tannstein
som har dannet seg på tennene til Shanidar Z-individet.
Tannstein er et belegg på tennene.
Det er det tannlegen din fjerner én gang i året.
Det dannes naturlig i munnen din,
og når det dannes, trekker det til seg alt som ender opp i munnen din.
Vi kan derfor få mye informasjon ut av dette materialet.
Det er en historie som gjentas,
at neandertalerne var store jegere
som spiste kjøtt, med kjøtt som tilbehør.
Det er bare de siste 10 til 20 årene at vi har forstått
at neandertalerne faktisk også spiste planter.
Å vite hvordan man gjør noe som er giftig som rått
til noe næringsrikt og spiselig,
det er noe man må lære over et helt liv.
Og hvis vi bruker moderne samlere som eksempel,
så var de som spesialiserte seg i å samle mat antakelig kvinner.
Ved å rekonstruere de plantene neandertalerne spiste...
...kan vi få et innblikk i kvinnens rolle i samfunnet.
Vi får aldri vite hele historien deres, navnene deres, deres håp og drømmer.
Men det er fascinerende å være involvert i et prosjekt
der du gjør selv en liten bit av livet deres synlig igjen.
Man begynner å lure på hvem personen var?
Hvordan var de? Hva er livshistorien deres?
Hvordan endte de opp her?
Jeg synes det er vanskelig å gå
fra hvordan en hodeskalle ser ut til hvordan personen ville sett ut.
Det er der de utrolige ferdighetene til folk som Kennis-brødrene kommer inn.
Her har vi skallen Emma sendte oss.
Vi har en nesten komplett hodeskalle. Den er fin og printet ut.
- Så nå kan vi se ham. - Jøss.
Vi er Kennis-brødrene.
Kennis-brødrene er tvillinger som er fascinert av menneskelig evolusjon.
La oss ta en titt på nesen. Den ser veldig neandertaleraktig ut, men det vi ser er
at den andre siden av nesen er veldig smal.
Vi rekonstruerer gamle utdødde mennesker.
Vi prøver å vise folk hvordan de tidlige forfedrene ville sett ut i virkeligheten.
- Store øyne, høyt ansikt, liten nese. - Stort øye.
Som briller, enormt store briller...
Hvis du setter underkjeven under, ser det ut som...
Vi var dårlig på skolen. Vi leste lite.
Vi dro til biblioteket og så noen vakre bilder av neandertalere.
Vi ser straks de slitte tennene, mamma mia!
- Utrolige tenner. - Typisk.
- De bruker tennene som en skrustikke. - Som et verktøy.
Det er fascinerende.
Hvordan et ansikt, et apeansikt, kunne forvandles til et menneskeansikt.
For oss er det fascinerende ved neandertalere den svære, store nesen,
et enormt oppblåst ansikt.
Aldri i menneskets evolusjon har man et så stort, rart ansikt.
Så det er fantastisk å se.
Vi får for det meste hodeskaller. De fleste skallene er ødelagt.
Vi skal korrigere hodeskallene.
Vi skal gjøre dem komplette med rettsvitenskapelige metoder.
Når skallen er ferdig, legger vi på vevet i en viss tykkelse,
musklene og kjøttet.
Vi dekker den med et slags hudlag.
Jeg vil gjøre dem menneskelignende,
ikke for brutal, menneskelig, men ikke for klisjéaktig.
Du kan bli med.
Jeg håper at mange ser på dette ansiktet og ser hvor rart det er.
De hadde så spesielle trekk.
Det er slående, for størrelsen på hjernen er den samme som hos oss.
De er like menneskelige som oss, men det er forskjeller, som er fascinerende.
Det er en slags parallell evolusjon med oss.
- Greit. - Ja, ok. Ok.
Og hvorfor forsvant én, og hvorfor lever én fremdeles?
Det er fascinerende. Det er den andre av oss.
Historisk sett ble disse "andre av oss"
antatt ikke å være like smarte som vår egen art.
Bare Homo sapiens kan benytte seg av fantasi, kreativitet og oppfinnsomhet.
Men denne fordommen har blitt knust
av det som ble funnet i en hemmelig og helt ekstraordinær fransk hule.
BRUNIQUEL FRANKRIKE
Først går vi inn i dette veldig trange rommet.
Man må være veldig forsiktig med hvordan man går inn i den.
Hold sekken foran deg.
Her går du inn i en annen verden.
Det føles unaturlig å gå inn i hulene.
Dette er steder folk frykter.
Og spesielt til bunnen av hulene.
Hulen har vært der veldig lenge.
Sikkert en million år.
Det er også noe man føler når man går inn der.
Et sted som allerede har hatt en lang historie.
Når du går litt lenger, har du disse fine, veldig rolige innsjøene.
Hulen er formet av vann
som drypper inn og danner veldig fine stalagmitter og stalaktitter.
Det som er veldig interessant
er at man ser at det er et slags mønster.
De former sirkler.
Dette er ikke noe man ser i en naturlig hule.
Det er veldig konstruert.
Vi har sett at det fantes arkitektoniske triks.
Små deler for å kile fast de store stalagmittene.
Alt dette er strukturert og gjennomtenkt.
For en arkeolog er det ganske unikt. Det fins ikke noe liknende.
I den største sirkelformede konstruksjonen
har vi en veldig et fint ildsted laget av stalagmitter.
Vi har termisk endringer, men det er ikke det eneste.
Jeg har ganske mange...
- Her er vi enige, det er ildstedet. - Ja.
Det er ildstedet.
Så vi har flere steder her hvor det har vært et bål en gang.
Nummer 38, her langs midten.
Det er litt som vi gjorde det på teltturer,
vi la ved i en sirkel, satte dem opp som en pyramide.
Med spiss på toppen.
Det er spennende, for vi ser spor etter sot og termiske endringer.
Det er veldig svart sot, det er rødt, det er lilla.
Hos alle tradisjonelle eller forhistoriske grupper
vet vi at ild har en symbolsk verdi.
Vi finner små biter av brent ved på bakken.
Så de kommer nok inn i hulen med fakler.
Hvis du er midt i hulen uten lys, kan det være farlig.
Så du må kommunisere godt.
Du må mestre ilden...
...lyset.
Den første ideen var å datere disse konstruksjonene.
Dette er kjernene i Bruniquel-hulen,
og disse bitene forteller oss alderen på disse konstruksjonene.
Ved å studere seks forskjellige kjerner,
kom vi fram til en nøyaktig alder på 176 500 år,
og dette var faktisk helt utrolig.
For 175 000 år siden i Europa fantes det bare neandertalere.
Bruniquel er den eldste konstruksjonen i verden som man kan se.
Det er rørende å se disse konstruksjonene, og særlig når man vet at de er så gamle.
Spørsmålet man stadig vender tilbake er: "Hva skulle de brukes til?"
Sirkelen ser ut til å være verden.
Man er inne i verden, utenfor verden, slike konsepter.
Man har funnet sirkler hos urbefolkningen i Amerika.
Der er folk i forbindelse med høyere ånder.
Er det starten på religion?
Det er et viktig spørsmål som det er vanskelig å svare på.
Hos neandertalerne begynner vi nå, mer og mer,
å se en mye eldre menneskehet...
...som har flere og flere ting felles med det morderne mennesket.
Bruniquel har gitt oss
en bedre forståelse og et bedre forhold til forfedre som er veldig gamle.
De gåtefulle sirklene i Bruniquel er en fantastisk del
av den pågående revurderingen av neandertalerkulturen...
...som begynte ved Shanidar, og som fortsetter den dag i dag.
I år fant vi noen isolerte biter av det vi tror kan være et enkelt skjelett.
Vi kan ha funnet enda en person.
Der er venstre skulderblad.
Det er også en ganske hel høyre hånd.
Det vi har funnet er fire fingre, mer eller mindre, på stedet de ville være.
Altså leddet.
De nye levningene er blant en gruppe skjeletter
som inkluderer både Shanidar 4 og Shanidar Z.
Det er spennende, for det er bevis på at neandertalere
plasserte sine døde på dette stedet.
Kommer de kanskje tilbake til det samme stedet flere ganger,
kanskje over flere tiår, eller kanskje over tusenvis av år?
Så man kan lure på
om det bare er en tilfeldighet, eller er dette gjort med vilje?
Og i så fall, hvorfor? Hva fører dem tilbake dit?
Da Shanidar Z ble begravet, lå det en stein bak hodeskallen.
Og det er interessant, for den virker ganske malplassert.
Så en idé vi har tenkt på er om den er lagt der med vilje?
Og på den andre siden av skjelettet er den store vertikale steinen.
Med store vertikale steiner som stikker opp fra bakken
er det en mulighet for at det kan ha fungert som en markør.
Det virker som om enkelte individer ble begravd her,
og at de kom tilbake av den grunn
til dette stedet, som er merket med en særegen stein
i en veldig særegen hule.
Det ser ut som om Ralph Solecki oppdaget
at Shanidar-hulen var et spesielt sted for neandertalerne.
De plasserer likene der.
De kommer tilbake hit regelmessig og bor her.
Samlingen av levninger er kanskje bevis på en neandertalergravplass,
en oppdagelse med store implikasjoner.
Hvordan folk behandler de døde
gir oss viktig innsikt i tanker, fantasi, følelser.
Det reflekterer kanskje også hvordan vi tenker om selve døden,
om vi for eksempel tror at det kan finnes et liv etter døden.
Man får mer og mer følelsen av hvor kompleks neandertalerkulturen var.
Men de er ikke her nå.
Gravene er bare de siste sporene etter neandertaleratferd
som er bevart i denne bemerkelsesverdige hulen.
Men det kanskje største mysteriet gjenstår.
Hvorfor forsvant en menneskeart som levde i 300 000 år
for 40 000 år siden?
Det beste stedet å lete etter svar er kanskje ved middelhavskysten,
ved en av neandertalernes siste skanser.
Vi sitter på kanten av en klippe.
Nær det en venn kalte for neandertalerbyen.
Det er en rekke huler ved vannet på østsiden av Gibraltarklippen.
Gorham's Cave-komplekset er en rekke huler
som viser tydelige bevis på neandertalers tilstedeværelse over lang tid.
Vi har bevis som går tilbake minst 125 000 år.
Teamet har funnet bevis på
at neandertalerne brukte grottene så sent som for 40 000 år siden.
I løpet av sine siste 100 000 år var neandertalernes verden i konstant endring.
Klimaendringene var brutale. Det hadde vært tidligere istider,
men den siste var den verste med tanke på innvirkningen.
Den skandinaviske isen spredte seg sørover.
Frankrike og Sentral-Europa var bare stepper og tundra.
Det var en veldig tøff verden.
Tundraen nådde ikke så langt sør, men det var likevel åpenbare endringer.
Når klimaet blir svært kaldt, fryser mye vann til is,
som innlandsis og isbreer, og havnivået synker.
Da havnivået var lavere enn i dag, ville det ha avdekket en stor slette
hvor alle planteeterne ville ha levd, hvor fuglene ville ha levd,
der det ville vært grunne innsjøer med ferskvann.
De ville visst nøyaktig hvilke arter de kunne spise,
hvor de fant dem og hvordan de best kunne nyttes.
Dette er bare en liten prøve av beinene og levningene vi har funnet i hulene.
Vi har funnet titusenvis av gjenstander de siste 30 årene.
De spiser dyr som man ikke forventet eller assosierte med neandertalere.
Vi har bevis på at de gikk til den steinete kysten og plukket albueskjell.
Jeg har et albueskjell her hvor et flintverktøy fremdeles sitter fast.
Det var der neandertaleren forlot det.
Men så har vi dette beinet, som kommer fra en gulflankedelfin,
og det har kuttmerker.
Kanskje delfinen var død allerede ved vannet, men de renset den.
Fjernet kjøttet for å spise det.
Neandertalerne levde i Europa lenger enn vi har eksistert. Det er helt sikkert.
For meg sier det at de er intelligente, og at de forstår miljøet rundt seg.
På den måten var de svært vellykkede.
Neandertalerne var mennesker. De var motstandsdyktige.
De var veldig like oss.
Men en dag tok det slutt.
Det gjør gåten rundt deres forsvinning større.
Hvis Gibraltar-neandertalerne var motstandsdyktige så lenge,
hva gikk galt?
Folk assosierer istiden med kulde, noe som selvfølgelig stemmer,
men det ble også tørrere.
Forandringen som rammet disse neandertalerne i Gibraltar,
var etter min mening en verden av trær som forsvant.
Man har trær, men hvorfor er de viktige? Fordi de lar en jakte på store byttedyr.
Gjennom tidene hadde fysikken deres
gjort dem til en slags wrestler-type
som kunne hoppe oppå disse dyrene med spyd,
kaste spyd og drepe dyrene.
Plutselig blir verden et åpent landskap.
Dyrene ser deg komme langt unna. Du kommer ikke nær dem.
Endringen kom så rask at biologien deres ikke kunne endre seg like fort.
Det var det som skjedde.
Vi tror at vi er evolusjonens høydepunkt. Slik har vi alltid sett oss selv.
Selv når det gjelder neandertalerne. Vi er her, det er ikke de.
Vi var bedre enn dem.
Men man kan være godt tilpasset, gjøre det bra på en planet,
som vi vil hevde at vi kanskje gjør i dag.
Men vi vet at det finnes andre måter å være menneske på,
og de måtene kan noen ganger feile.
Vi tror kanskje vi gjør det bra på denne planeten, men vær oppmerksomme.
For rundt 40 000 år siden ble antall neandertalere raskt redusert.
Ikke bare i Gibraltar, men over hele deres verden.
Klimaendringer var en faktor i nedgangen.
Men det var også økende konkurranse fra en annen art.
Den dag i dag har vi alle en liten bit av neandertaler-DNA.
En arv fra våre tapte forfedre.
I minst 100 000 år hadde flere bølger av Homo sapiens
spredt seg fra Afrika til Europa og Asia...
...og møtt neandertalere mens de flyttet på seg.
Enkelte av disse møtene kan ha vært voldelige.
Men enkelte var nok mer fredelige.
En gruppe mennesker anerkjenner den andres menneskelighet.
Disse store folkevandringene ville ha ført Homo sapiens gjennom Midtøsten.
Nær gravplassen til Shanidar-neandertalerne.
Neandertaler-gener finnes i mange Homo sapiens.
Og jeg mener virkelig at vi er slektninger.
Vi er av samme blod.
Vi har de samme forfedrene.
Noe av det som er så fascinerende ved arkeologi,
er de mange måtene man kan være menneske på.
Ved å studere folks skjeletter
får man vite mer om livene deres og hvordan de oppfattet verden.
Da vi gravde ut Shanidar Z, så vi visse kjennetegn som antydet at de var voksne,
men vi visste ikke hvor gamle de var da de døde,
om de var mann eller kvinne, og heller ikke mye om livet deres.
Vi jobber med å finne svarene på det nå.
Her har vi venstre radius. Det er et av beina i underarmen.
Vi kan allerede se at dette var et relativt lite individ,
omtrent 1,55 til 1,60 meter høy.
Det er litt over fem fot.
Her har vi en del av underkjeven, med noen av tennene.
En viktig ting å legge merke til er at mange av tennene,
spesielt fortennene her, er ekstremt nedslitt.
Det er emaljen. Den er helt nedslitt på alle disse tennene.
Vi vet at en neandertaler med så slitte tenner må være et eldre individ,
sannsynligvis mellom 40 og 50 år.
Det finnes måter å undersøke kjønnet på individet fra skjelettet.
Vi brukte en teknikk kalt proteomikk,
hvor man analyserer enkelte av proteinene i tannemaljen.
Vi vet at det er et spesielt protein som produseres mens emaljen dannes
som har en annen versjon avhengig av X-kromosomet
i forhold til Y-kromosomet.
Så det tyder sterkt på at dette er en kvinne.
Vi tenker ofte på neandertalere som menn,
eller så fokuserer vi på aspekter ved mannlig atferd.
Dette er en spennende mulighet til å forstå neandertalersamfunnet bedre.
Det å få en rekonstruksjon
av hvordan denne kvinnen kan ha sett ut da hun levde,
er utrolig spennende.
- Vel, doktor Pomeroy. - La oss finne det ut.
Vi har en klar allerede.
Ja.
Jeg begynner med denne.
- Jøss. - Jøss.
- Vel. - Vel.
Utrolig. Vi burde snu henne, så alle får se.
Jøss.
Hun ser på meg.
Ja, det gjør hun. Du har nok tilbrakt mest tid med henne.
- Nesen. Husker du den? - Ja.
- Det er utrolig. - Ja.
Det er interessant hvordan de viser uttrykket hennes, alle følelsene.
Det fine med slike rekonstruksjoner
er at noen er kritiske og sier:
"Vi får aldri vite hvordan folk så ut."
Vi må gjøre forskjellige antagelser, og det er veldig sant,
men jeg tror det gir deg en følelse av henne som person.
Hun gir oss kjernen i hva det betyr å være menneske.
Hva det kan ha betydd å være neandertaler-menneske.
På en eller annen måte får man noe av...
Jeg vet ikke helt, en dyp livshistorie for denne personen.
Det er de eldre, med sin kunnskap, med sin erfaring,
som ville ha visst hvor de beste stedene var.
Det minnet, om det bare var i hodet hennes,
eller om det var noe i hodet hennes
som hun delte gjennom sanger og historier med barn og barnebarn,
ville vært livsviktig for gruppen.
På mange måter var det begynnelsen på sivilisasjonen på en mye mer ekte måte
enn første gang noen bygde en bygning, eller noe sånt.
Hun hadde nok rollen til en som lagret kunnskap,
og en viktig rolle var å gi den kunnskapen til neste generasjon.
Og her er vi, 75 000 år senere,
og vi lærer av henne.
Shanidar-hulen har lært oss mye om neandertalerne,
og det fortsetter den å gjøre.
Men den har også fått oss til å reflektere over hva det vil si å være menneske.
Som det å ha medfølelse for hverandre.
Hvordan vi takler døden.
Og hva som uunngåelig vil skje med oss alle.
Akkurat nå får vi et øyeblikksbilde, og det er fantastisk og rikt,
men vi har ikke hele bildet, og det er mye mer å oppdage...
...om det å være "menneske" og hva "menneskelighet" betyr.
Tekst: Tina Shortland