Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Давним-давно наші предки проживали на рівнинах Східної Африки.
З тих пір минуло багато часу, і наразі неможливо точно встановити,
з яких причин деякі з них вирушили на північ,
і зрештою стали неандертальцями.
Із часом їх ставало більше.
Вони населяли простір від Росії до Атлантичного узбережжя.
Їхні невеличкі племена блукали цією неосяжною дикою природою.
Вони дивом протрималися на планеті понад 300 000 років,
аж поки раптом
не вимерли.
Їхні рештки збереглися лише в кількох місцях.
Одне з найважливіших таких місць
знайдене на Близькому Сході —
це археологічний скарб,
захований глибоко в горах Курдистану,
у печері Шанідар.
Печеру Шанідар
вважають однією з ключових печер
епохи неандертальців і людини розумної.
Відповіді на наші питання можна знайти там,
де життя існувало з давніх-давен.
На питання, які й досі залишаються загадкою.
Ким були неандертальці?
Чому вони завдячують такому тривалому успіху?
І чому вони зрештою зникли?
Печера Шанідар розташована в передгір'ї Брадоста,
хоча слово «передгірʼя» тут може викликати хибне уявлення.
Це стрімкі гори. Там крутосхили.
Печера Шанідар вражає своїми розмірами та масштабом.
До неї треба підніматися, і це неймовірно вражає.
Печера напрочуд широка.
У неї широкий вхід, тому всередині багато світла.
Над головою літають стрижі,
орли кружляють угорі, а вночі завивають вовки.
Це неймовірне місце.
І бути людиною, яка проводить тут розкопки, —
це щось неймовірне.
Емма входить до команди британських археологів,
яких курдські колеги запросили продовжити розкопки в печері.
Печера Шанідар є знаковою в дослідженні неандертальців.
Вона відіграла ключову роль у нашому переосмисленні
життєдіяльності неандертальців,
їхнього вигляду та здібностей.
Мета нового проекту — використати
всі доступні наразі археологічні дані,
щоб пролити більше світла на поведінку неандертальців.
У печері не було розкопок із 1960-х років.
І з того часу
наше уявлення про наших найближчих людських родичів значно змінилося.
Ми досі називаємо «неандертальцями»,
тупоголових людей.
Це слово досі використовують як образливий термін:
«Оце він і неандерталець».
Археологічно вони все ж більше схожі на людину розумну.
Переосмисленню цього ми завдячуємо роботі
Ральфа Солекі тут, у печері Шанідар.
ІРАК
Ральф Солекі народився в 1917 році.
Він помер пару років тому у поважному віці.
Він був дуже міцним чоловіком.
Під час Другої світової він наступив на міну
і дивом вижив.
Він був видатною людиною.
Я не знаю, як він дізнався про Шанідар,
та він пропрацював тут п'ять сезонів між 1951 і 1960 роками.
Він проклав траншею,
що простягалася з півночі на південь крізь більшу частину печери.
Це місце стало відомим через те,
що він знайшов тут десять неандертальців — чоловіків, жінок і дітей.
АБДУЛЛА БАРЗАНІ
У ті часи
ми були молоді.
Мені було десь...
років 17 чи 18.
Доктор вчив нас.
З печери витягли багато каміння, великих каменюк.
За допомогою вибухівки.
Вони знайшли скелети неандертальців. Це було важливе відкриття.
Ребра й кістки були такі товсті.
Їхні голови були дуже великі.
Руки,
всі частини тіла вражали.
Це було перше велике відкриття Солекі.
Він назвав його «Шанідар-1».
Це був скелет виду, що дуже відрізнявся від нас.
Їхні тіла збудовані дещо міцніше.
Великі надбрівні дуги і череп дещо інакшої форми.
У нас череп округлий.
Вони кремезні.
Ми думаємо, у них була якась мова.
Що більше ми дізнаємося,
то більше переконуємося, що вони значно складніші,
ніж ми думали 40–50 років тому.
Ми називаємо це деревом життя.
Кожна людина і кожна тварина
стає гілкою на цьому дереві життя.
АБДУЛВАХАБ СУЛЕЙМАН ХАСАН АРХЕОЛОГ
ДИР. СПІЛКИ СТАРОЖИТНОСТЕЙ ТА СПАДЩИНИ СОРАНА
Ми — одна гілка, а неандертальці — інша.
У якійсь точці наші лінії розійшлися.
Я справді відчуваю,
що сиджу на рештках свого кузена.
Ми зараз на глибині 4,5 метри від поверхні печери.
Тож це приблизно 45 000 років тому.
Це рівень, на якому були
поховання або сліди «Шанідара-1».
ШАНІДАР-1
ПОМЕР 45 000 РОКІВ ТОМУ
У нього була травма на правому боці голови.
І ще на лівому оці,
через що це око могло бути незрячим,
що може мати звʼязок із деякими іншими травмами.
У нього також паралізована права рука,
вона зламана у кількох місцях.
А ще, здається,
частину руки навмисне або випадково забрали,
тобто в нього немає правої руки вище ліктя.
Він мав і інші травми. У нього сильний артрит коліна.
Переломи кісток на нозі.
Тож, якщо говорити про полювання,
він, ймовірно, не міг полювати в традиційний спосіб,
але дожив до відносно похилого віку.
Наслідки нової знахідки були фундаментальні.
Відкриття «Шанідара-1» було потенційно великим зрушенням,
бо воно могло означати,
що в неандертальському суспільстві був елемент турботи та співчуття.
Це доказ, що в племʼї дбали про тяжкопоранену людину.
Невдовзі Солекі знайшов ще одне тіло з не менш дивовижною історією.
ШАНІДАР-3
ПОМЕР 45 000 РОКІВ ТОМУ
«Шанідар-3» — ще один дорослий чоловік,
у якого теж були травми,
зокрема й серйозна рана на ребрах.
Це яскраве нагадування про те, що життя за неоліту було сповнене насилля.
Цікаво, що в інших місцях печери було знайдено більше реліквій,
що дають змогу краще зрозуміти долю «Шанідара-3».
Це деякі артефакти, що були знайдені в печері Шанідар.
Оцей більший шматок називається «нуклеус». Це, по суті, кругляк.
Кругляк — це округлий камінь, який могли знайти в річці.
Неандерталець взяв цей камінь, аби стесати його
і або зробити з нього інструмент, або використати відбиті шматочки,
або «пелюстки», у якості інструмента.
Такі кругляки є в річці Заб, десь за три кілометри звідси.
Я хочу змайструвати щось схоже на наконечник.
По суті,
я мушу стесати край,
відбиваю від нього маленькі шматочки.
У такий спосіб я його, власне, загострюю.
Я стесав небагато,
але вже видно, що він досить гострий.
На виготовлення такого вістря
пішло лише п'ять чи шість хвилин.
Це дуже смертоносна зброя,
якщо людина розуміє, що робить
і що тримає в руках.
Цікава деталь про «Шанідара-3» —
його колота рана.
Це свідчить про те, що кам'яний наконечник списа чи іншого предмета
зайшов на певну глибину грудної клітки.
Він міг пробити легеню і спричинити її колапс.
Рана в ребрі, схоже, завдана предметом у польоті.
Можна уявити, що в нього запустили спис.
Це могло статися на полюванні.
Могло бути насильство між людьми.
Але можна сказати, що його було поранено
і що він прожив ще деякий час.
Це може свідчити про те, що про нього хтось дбав
і допоміг пережити травму.
Попри те, що «Шанідар-3» і «Шанідар-1» були серйозно поранені,
про них дбали в їхньому оточенні.
Це був радикально новий погляд на життя неандертальців.
В інших місцях
було знайдено інші докази такої поведінки —
у печері на північний захід далеко від Шанідара.
ЗАГРЕБ ХОРВАТІЯ
Кожен новий доказ про неандертальців
показує, наскільки вони були людяні.
Та їхня поведінка відрізнялася від нашої.
Вони жили в зовсім іншому світі.
Це частина колекції Крапини.
Їм орієнтовно 130 000 років,
і це найбільша колекція неандертальців з однієї стоянки.
За нашими оцінками, усього тут могло бути десь 80 неандертальців.
Тут немає окремо похованих тіл.
Це фрагменти окремих людей.
Це дуже незвично.
ДАВОРКА РАДОВЧІЧ
КУРАТОРКА КОЛЕКЦІЇ КРАПИНИ ХОРВАТСЬКИЙ ПРИРОДНИЧИЙ МУЗЕЙ
На кістках із Крапини — і черепних, і посткраніальних —
багато порізів, зроблених людиною.
Це гомілкова кістка, і є ймовірність,
що її зламали навмисно — розбили.
Тут можна побачити сліди від порізів і ще деякі інші.
Одна з причин, аби розтрощити довгу кістку —
те, що вона містить кістковий мозок.
Це малогомілкова кістка зі ще одним цікавим слідом
на поверхні.
Це, мабуть, слід, що залишився, коли хтось гриз
залишки м'яса або м'язової тканини кістки.
Ми так робимо,
коли їмо курячу гомілку на обід.
Коли ми чуємо, що вони їли одне одного, одразу відчуваємо шок.
Але варто також замислитися: що це був за канібалізм?
Що це для них означало?
Дивіться: ріже, як справжній кухонний ніж.
Це майже без зусиль. Так, легко.
Д-Р АНКІЦА ОРОС СРШЕН
ДОСЛІДНИЦЯ ХОРВАТСЬКА АКАДЕМІЯ НАУК І МИСТЕЦТВ
Відтворюючи інструменти та способи робити певні речі,
ми намагаємося проникнути в голову цих людей
і відтворити когнітивні процеси, які за цим стоять.
Різниця в тому, що ми отримуємо порізи
біля суглобів.
І в людських рештках у Крапині найдивніше те,
що там порізи вздовж довгих кісток.
Так, наче їх хтось довго вишкрібував.
Так.
Не уявляю, як можна таке вчинити з людиною, яку знаєш.
Отже, це знаменитий череп «Крапини-3».
Це найповніший зразок черепа
у всій колекції і єдиний, що має обличчя.
На нашу думку, ця людина була жінкою.
Молода неандерталка у віці десь 20 років.
Цікаво, що на лобовій кістці
є десь 40 порізів.
Тобто хтось був сповнений рішучості
зробити 40 порізів — повільно й дуже близько один до одного.
Навіть якщо вони і їли ці кістки,
не думаю, що вони робили це через голод.
Це напрочуд складна поведінка.
Може, вони їли плоть знайомої людини,
бо хотіли перейняти якусь чесноту, те, чим захоплювалися в цій людині,
з якою жили.
Відомі нам етнографічні приклади свідчать,
що донедавна люди їли своїх близьких,
бо разом із плоттю вони намагалися перейняти те,
що передасться іншим поколінням, це ніби спадок.
Не можу стверджувати, що саме це було рушійною силою
такої поведінки неандертальців.
Та це можливий сценарій.
Ставлення неандертальців до мертвих свідчить про складність їхнього мислення.
І чи не найкраще це демонструє
найвідоміше відкриття Ральфа Солекі —
«Шанідар-4», більше відомий як «квіткове поховання».
У цій печері
ми знайшли дев'ятьох неандертальців,,
два з яких становлять особливу цінність.
Першого ми знайшли на глибині п'яти метрів,
а іншого, «Шанідара-4», — на глибині близько семи метрів.
Ральф Солекі був одним із найвидатніших археологів світу.
Він був, безсумнівно, чудовим оповідачем.
Це схоже на перші ознаки духовної еволюції
і, можливо, перші зародки релігії.
ШАНІДАР-4
«КВІТКОВЕ ПОХОВАННЯ»
«Квіткове поховання» було одним із ключових моментів,
бо там знайшли доволі цілісні рештки неандертальця,
а це неймовірна рідкість.
Пилок узяли на проби,
що тоді було досить радикальним способом дослідження.
Ми знайшли пилок і вилучили його з ґрунту.
Це виглядає якось так.
Цей пилок вказує на вісім видів квітів,
які, як ми вважаємо, були поховані разом із людиною.
Він не каже прямо: «У них був поховальний обряд».
Та його версія ніби натякає на це.
Під час останнього льодовикового періоду люди обходили гори
у пошуках квітів для поминального ритуалу.
Неандертальців завжди сприймали такими огидними потворами,
які не здатні на високі почуття
чи політ думок.
А тут раптом учені знайшли чутливих і дбайливих людей.
Ця знахідка потрапила на перші шпальти,
бо розповідала про неандертальців, що плачуть і збирають квіти
на гірських схилах, щоб віддати шану своїм мертвим.
Це були перші «квіткові люди»,
безпрецедентне відкриття в археології.
Після відкриття «Шанідара-4»
теорія «квіткового поховання» зазнала критики.
Дослідники піщанок,
таких маленьких ссавців, що схожі на хом'яка з хвостом,
виявили, що вони затягують квіти у свої нори і їдять їх всередині.
Тож це було неабияке розчарування,
адже Солекі знайшов у печері схожі на нори тварин утворення.
Та дослідники мають нові докази, які свідчать,
що Солекі все ж частково мав рацію.
У цих місцях досі живуть гієни, вовки
та леопарди.
Якби тіло лишили просто так,
якась тварина, ймовірніше за все, зʼїла б його.
А тут, по суті, цілі тіла, з якими нічого не сталося.
Тобто ці тіла були якось захищені.
Я припускаю, що вони збирали гілки
і майстрували з них загорожу для диких тварин.
І частки рослин і пилку потрапили в грудну клітку тіла,
коли воно скелетизувалося.
Я думаю, що Солекі висунув чудову версію.
Гадаю, наразі нам відомо достатньо деталей,
аби зробити висновок, що його версія
не може бути правдою.
Але ідея про те, що неандертальці піклуються про своїх померлих
або, можливо, захищають їх...
насправді, до певної міри
не така далека від його гіпотези.
Ральф Солекі знайшов «квіткове поховання» в 1960 році.
Він планував повернутися наступного року,
та сталося так, що це були його останні розкопки в Шанідарі.
Курди — беззаперечні господарі в горах,
куди не можуть дістатися іракські танки.
Це війна не Сполучених Штатів проти Іраку.
Бум! Приліт.
Це війна Іраку проти світу.
ВІЙНА В ІРАКУ 2003–2011 РР.
Ось як виглядає зміна режиму.
Саддама більше немає.
Поразки від сучасної зброї
загнала жорстокий халіфат в оточення цих військових.
На початку 2010-х років, коли ситуація суттєво стабілізувалася...
Ісламська Держава переживає свій кінець.
... курдський регіональний уряд звернувся до професора Ґрема Баркера
з проханням розпочати нові розкопки в печері Шанідар.
Ми не планували знайти рештки неандертальців,
це не було метою проекту. Ми мали поглибити дослідження,
яке розпочав Солекі.
На превеликий подив усіх
у 2018 році вчені виявили скелет неандертальця,
перший десь за останні 25 років.
Спершу помітили частину черепа,
це було так хвилююче. Це була частина очниці.
Череп мав чіткі ознаки неандертальця,
оскільки надбрівний гребінь у них значно важчий.
Прямо під ним була ліва рука,
зігнута під ним,
наче її поклали поперек тіла, під голову.
Сучасна наука віднесла його
до найдавніших відкриттів Солекі.
ПОМЕР 75 000 РОКІВ ТОМУ
Гадаю, нам складно уявити, що означає 75 000 років тому.
Як для наших знань про письмову історію,
це дуже давно,
але з точки зору історії нашого виду це крапля в морі.
Подумайте лишень, що відбулося у світі за цей час:
неандертальці зникли,
сучасні люди колонізували земну кулю.
Сільське господарство, міста, урбанізм, європейський колоніалізм.
УЗИ СВОБОДИ
Жахи ХХ століття.
Поки все це відбувалося.
його тіло лежало в печері.
Або її тіло — розпростерте
під великою купою скель.
І тут ми приїжджаємо і дивом знаходимо його.
ШАНІДАР-Z
Це найважливіша знахідка покоління. Абсолютно неочікувана.
Сам череп був сильно розтрощений.
Насправді повністю розтрощений.
Завтовшки два–три сантиметри.
Дуже фрагментований.
Дуже крихкий.
Він може розсипатися від найлегшого дотику пензлика.
Тож із ним треба діяти якнайобережніше.
Що це?
Це передня частина нижньої щелепи
і більшість нижніх зубів, але не всі.
Ми відділили його малими частками разом з усім осадом,
щоб зберегти його цілим.
Це дуже клопітка справа, і на це є причини.
Є лише одна спроба.
Археологія за своєю природою деструктивна.
Коли ви розкопали предмет,
шляху назад немає.
Ці пакунки відвезли до Великобританії,
де ми можемо їх зібрати.
КЕМБРИДЖСЬКИЙ УНІВЕРСИТЕТ ВЕЛИКА БРИТАНІЯ
У нас маленька, але це чудова команда.
До нас приїжджають звідусіль.
Після очищення та зміцнення кісток
я отримую шматочки
і можу почати реставрацію. Це така велика головоломка.
Д-Р ЛЮСІЯ ЛОПЕС-ПОЛІН
КОНСЕРВАТОРКА ПРОЕКТ «ПЕЧЕРА ШАНІДАР»
Перший фрагмент — найлегша частина.
А далі справа ускладнюється.
Потрібне терпіння,
бо у ваших руках унікальний зразок.
Це неабияка відповідальність.
Якщо череп вдасться зібрати,
дослідники сподіваються змогти реконструювати обличчя «Шанідара-Z».
Інша частина черепа дає ще більше підказок.
Сьогодні я брала зразки зубного каменю,
що утворився на зубах «Шанідара-Z».
Зубний камінь — це наліт на зубах.
Стоматолог видаляє його вам раз на рік.
Він утворюється в роті природньо,
і під час цього процесу в ньому лишається все, що опинилося в роті.
Ми можемо отримати багато інформації із цього матеріалу.
Є оцей традиційний наратив,
що неандертальці були спритними мисливцями,
які їли мʼясо з мʼясом і заїдали все мʼясом.
Лише за останні 10–20 років ми зрозуміли,
що неандертальці також вживали в їжу рослини.
Вміння перетворити сиру отруйну їжу
на щось поживне та їстівне —
навичка, якій треба вчитися протягом усього життя.
Якщо взяти за приклад сучасних збиральників,
то за накопичення знань, ймовірно,
відповідали жінки.
Реконструюючи рослини, які їли неандертальці,
ми можемо дізнатися більше про роль жінок у суспільстві.
Ми ніколи не дізнаємося усю історію, їхні імена,
надії та мрії.
Але брати участь у проекті,
в якому ви повертаєте з небуття маленьку частинку їхнього життя, захоплює.
І тоді ви собі думаєте: «Хто ця людина?
Якою вона була? Що з нею сталося?
Як вона тут опинилися?»
Як на мене, дуже складно відтворити
можливий вигляд цієї людини, маючи лише череп.
Ось тут і стають у нагоді навички
таких людей, як брати Кенніси.
АРНЕМ, НІДЕРЛАНДИ
Це матеріал, який нам надіслала Емма.
У нас є майже повний череп, гарний надрукований череп.
- Тож можемо поглянути. - Отакої.
Ми брати Кенніси.
Брати Кенніси — близнюки, яких захоплює еволюція людини.
Погляньмо на ніс.
Він дуже схожий на ніс типового неандертальця,
але помітно, що інший бік носа дуже вузький.
Ми реконструюємо види людей, що вимерли.
Ми намагаємося показати людям,
як наші предки могли виглядати в реальному житті.
- Великі очі, довге обличчя, малий ніс. - Око велике.
Ніби... величезні окуляри такі...
Якщо вставити нижню щелепу...
Ми дуже погано вчилися в школі.
Мало читали.
Якось в бібліотеці ми побачили гарні фото неандертальців.
Стесані зуби відразу видно, мамма мія!
- Оце зуби. - Типовий неандерталець.
- Вони використовують зуби як лещата. Так. - Лещата, інструмент.
Це захоплює.
Як обличчя мавпи метаморфозувалося на обличчя людини.
Для нас найцікавіше в неандертальцях —
їхній величезний ніс,
величезне опухле обличчя.
За всю еволюцію людини ви не знайдете такого великого й дивного обличчя.
Бачити таке — це фантастика.
Ми працюємо переважно із черепами. Вони часто викривлені.
Тож ми вирівнюємо їх.
Доповнюємо їх за допомогою лабораторних методів.
Коли череп готовий, ми наносимо тканини,
м'язи і плоть.
Ми покриваємо його шаром шкіри.
Я хочу, аби вони були схожі на людей,
аби виглядали не надто брутально, але і без кліше.
Так, ходи.
Я хочу, аби люди дивилися на це обличчя
і, може, сприймали його дивним.
У них були такі дивні риси.
І це вражає, бо розмір мозку у них такий самий, як у нас.
Вони такі ж люди, як і ми, але є відмінності.
І це так цікаво: чому ми різні?
Це така собі паралельна еволюція.
- Добре. - Так, готово.
І чому один вид зник, а інший досі живий?
Це неймовірно. Це інші ми.
Історично вважалося,
що ці «інші ми» не такі розумні, як наш вид.
Що лише людина розумна здатна до уяви, творчості, винахідливості.
Але це упередження розвіяла знахідка
таємної і справді незвичайної французької печери.
БРЮНІКЕЛЬ ФРАНЦІЯ
Спочатку ми залазимо в дуже вузьке місце.
Залазити треба дуже обережно.
Сумку слід штовхати перед собою.
І тоді ви потрапляєте в інший світ.
Ходити в печери — заняття геть неприродне.
Люди бояться таких місць.
А тим паче залазити глибоко в печеру.
Печера дуже давня.
Їй, певно, мільйон років.
І це відчувається, коли туди заходиш.
Що це простір із довгою історією.
Трохи далі там розташовані дуже гарні спокійні озера.
Печера формується завдяки тому,
що вода капає і утворює гарні сталагміти та сталактити.
Цікаво ще й те...
тут є такий ніби візерунок.
Утворений із кіл.
Такого не побачиш у природній печері.
Це складна конструкція.
ПРОФЕСОР ЖАК ЖОБЕР
АРХЕОЛОГ УНІВЕРСИТЕТ БОРДО
Ми зрозуміли, що були використані певні архітектурні прийоми.
Маленькі елементи затискають великі сталагміти.
Усе це продумано й структуровано.
Для археолога це унікальне явище. Еквівалентів просто не існує.
У найбільшій круглій структурі
є місце для вогнища, зроблене зі сталагмітів.
Тут є сліди термічної обробки, але це не єдине таке місце.
Їх кілька...
- Там було вогнище, так? - Так.
Це вогнище.
Тобто тут є кілька місць, де в певний час розводили вогнище.
Номер 38,
знову посередині.
Це трохи схоже на те, що ми робимо,
коли розбиваємо табір, збираємо дрова і розводимо вогнище у формі конуса,
із гострою верхівкою.
Це дуже цікаво, бо тут є сліди сажі,
термічної обробки.
Чорна сажа, червона, фіолетова.
Ми знаємо, що у всіх традиційних чи доісторичних популяціях
вогонь має символічне значення.
На землі ми знайшли маленькі шматочки спаленого дерева.
Тож, мабуть, вони заходили у печеру зі смолоскипами.
Без світла всередині печери
дуже небезпечно.
Тут потрібна злагоджена комунікація.
Потрібно вміти давати собі раду з вогнем,
світлом.
Ми почали з визначення віку цих споруд.
Це зразки печери Брюнікель,
вони вказують на вік тих структур.
Вивчивши шість різних зразків,
нам вдалося визначити точний вік — 176 500 років.
Це справді неймовірно.
Сто сімдесят п'ять тисяч років тому в Європі
були лише неандертальці.
Брюнікель — найстаріша доступна нам конструкція у світі.
Коли бачиш ці структури, тебе охоплюють емоції,
особливо знаючи, наскільки вони старі.
Виникає питання:
«Яка їхня функція?»
Коло, ймовірно, символізує світ.
Тобто ви у світі чи поза ним — йдеться про концепції такого штибу.
Для корінних американців, у яких теж є такі кола,
це звʼязок із вищими духами.
Це зародок релігії?
Це дуже важливе питання, на яке складно відповісти.
Тож ми дедалі частіше знаходимо в неандертальців
прояви людяності,
що має дедалі більше спільного з сучасною людиною.
І тому знахідки з Брюнікеля
зміцнили наш зв'язок із цим прадавнім предком.
Загадкові кола в Брюнікелі — чудовий вклад
до сучасного процесу переосмислення культури неандертальців...
який почався в Шанідарі
і триває досі.
Цього року ми знайшли окремі уламки,
які, на нашу думку, можуть належати до одного скелету.
Може, ми знайшли ще одну людину.
Ось ліві лопатки.
Також доволі неушкоджена права рука.
Ми знайшли приблизно чотири пальці
на тому місці, де вони були в тілі.
Тобто вони «артикульовані».
Нові рештки знайдено серед купи тіл,
серед яких є і «Шанідар-4» і «Шанідар-Z».
Неймовірно.
Це доказ того, що неандертальці
складали своїх мертвих у одне місце.
Ймовірно, вони неодноразово поверталися сюди
з різницею у десятиліття і, можливо, навіть тисячоліття.
Відтак виникає запитання:
«Це просто збіг чи потенційно усвідомлені дії?»
І якщо так, то чому? Що змушувало їх повертатися?
Під час поховання голову «Шанідара-Z» поклали на камінь.
І це цікаво, бо камінь тут ніби недоречний.
Ми міркуємо про те,
чи його туди поклали навмисно.
Цікаво й те,
що з іншого боку тіла є велика вертикальна плита.
І така вертикальна брила, що стирчить із землі,
може означати, що в такий спосіб намагалися щось позначити.
Схоже, тут були поховані певні люди
і вони поверталися сюди саме через це
і конкретно до місця, що позначене характерним каменем
у цій дуже характерній печері.
Це дедалі більше нагадує те, як Ральф Солекі
зробив висновок про те, що печера Шанідар була особливою для неандертальців.
Вони кладуть туди тіла.
Вони існують у світі
і регулярно повертаються і живуть тут.
Скупчення решток, можливо, є доказом неандертальського могильника.
Таке відкриття має глибокі наслідки.
Те, як люди ставляться до мертвих,
є джерелом важливої інформації про їхні мислення, уяву, емоції.
Можливо, це також відображає те, як ми сприймаємо смерть,
чи віримо ми, наприклад, в існування загробного життя.
Це елемент дедалі актуальнішого визнання комплексної культури неандертальців.
Та вони вимерли.
Поховання — лише останні сліди поведінки неандертальців,
що збереглися в цій дивовижній печері.
Та, мабуть, найбільша загадка залишається нерозгаданою.
Чому форма людства, яка процвітала 300 000 років,
зникла сорок тисяч років тому?
Мабуть, найкраще місце для пошуку відповідей —
узбережжя Середземного моря
і одна з останніх фортець неандертальців.
ҐІБРАЛТАР
Ми зараз сидимо на краю скелі.
Біля «міста неандертальців», як каже мій друг...
бо це цілий ряд печер над водою,
на сході Ґібралтарської скелі.
Печерний комплекс Ґорама — це низка печер,
і всі ці печери мають чіткі докази
присутності і проживання неандертальців протягом тривалого періоду.
У нас є докази, що вони були тут щонайменше 125 000 років тому.
Дослідники знайшла докази того,
що неандертальці використовували ці печери всього 40 000 років тому.
За останні 100 000 років їхнього існування
світ неандертальців постійно змінювався.
Кліматичні зміни були жорстокими.
Льодовикові періоди були й до цього,
та вплив останнього, мабуть, був найбільш руйнівним з усіх.
Скандинавські льодовики досягли півдня.
Франція та Центральна Європа стали степовою тундрою.
Умови були і справді жорсткі.
Тундра не дійшла так далеко на південь,
але певні зміни однаково відбулися.
Коли стає дуже холодно, багато води перетворюється на лід,
утворюються льодовикові щити, рівень моря падає.
Якщо рівень моря нижчий за сьогоднішній,
то оголюється велика рівнина,
на якій проживали травоїдні,
птахи,
де були мілкі озера з прісною водою.
Вони точно знали, які види можна вживати в їжу,
де їх знайти і як краще використати.
Це дуже мала частина всіх кісток і решток,
які ми знайшли в печерах.
У нас є десятки тисяч артефактів, які ми знайшли за минулі 30 років.
Вони їдять тварин, які доволі неочікувано
побачити в раціоні неандертальців.
У нас є докази того, що вони спускалися до скелястого узбережжя
збирати молюсків.
І у нас є ось таке морське блюдечко,
в якому застряг камʼяний інструмент.
Його тут залишив неандерталець.
Ще в нас є кістка звичайного дельфіна,
на якій є сліди від порізів.
Може, дельфін уже був мертвий на березі, а вони зняли з нього скальп.
Вони зняли плоть, щоб з'їсти її.
Неандертальці жили і процвітали в Європі довше, ніж її заселяємо ми.
Це факт.
Як на мене, це означає, що вони були розумні
і розуміли світ навколо себе.
У цьому сенсі вони були надзвичайно успішними.
Неандертальці були людьми. Вони були стійкими.
Вони були дуже схожі на нас.
Але одного дня все це скінчилося.
І це поглиблює таємницю їхнього зникнення.
Зрештою, якщо ґібралтарські неандертальці так довго були протрималися,
що в цьому світі пішло не так?
Люди асоціюють льодовиковий період із похолоданням. І це правильно.
Та це також період посухи.
Зміни, що вплинули на неандертальців у Ґібралтарі,
на мій погляд, полягали в зникненні дерев.
У чому важливість дерев?
Вони дозволяють полювати і робити засідки на велику здобич.
Із часом їхні тіла
почали нагадувати тіла борців,
які були здатні кидатися на тварин зі списами,
встромляти списи і вбивати цих тварин.
І тут раптом світ перетворюється на відкритий простір.
Тварини чують тебе за милю. Ти й наблизитися не можеш.
Зміни відбулися
так швидко, що вони не встигли пристосуватися біологічно.
Це їх і добило.
Ми вважаємо себе вінцем еволюції.
Ми завжди себе так змальовували.
Навіть порівнюючи себе з неандертальцями: вони вимерли,
а ми ні, бо ми кращі за них.
Але можна вміти адаптовуватися і чудово почуватися на цій планеті,
як-от ми собі думаємо про себе.
Та історія каже нам, що є й інші способи бути людьми,
і ці способи інколи бувають невдалими.
Ми думаємо, що ми успішні на цій планеті,
та не забуваймося.
Десь 40 000 років тому чисельність неандертальців стрімко падала.
Не лише в Ґібралтарі, а й у всьому світі.
Однією з причин їхнього занепаду стали зміни в кліматі.
Водночас зростала конкуренція з боку іншого виду.
Усі ми й досі маємо крихітну частку неандертальців у ДНК.
Це спадок наших давно зниклих пращурів.
Упродовж щонайменше 100 000 років люди розумні
хвилями поширювалися з Африки до Європи та Азії,
зустрічаючи неандертальців на своєму шляху.
Деякі із цих зустрічей могли бути жорстокими.
Але деякі, мабуть, були більш миролюбними.
Одна група людей визнає людяність іншої.
Шлях цих епічних подорожей,
ймовірно, провів людину розумну через Близький Схід,
поруч із похованням предків неандертальців із Шанідара.
Неандертальські гени присутні в багатьох людей розумних.
І я вірю, що ми з ними кузени.
Ми — однієї крові.
У нас одні пращури.
В археології мене захоплює зокрема те,
скільки є різних способів бути людиною.
Досліджуючи людські скелети,
ми можемо дізнатися більше про їхні життя та досвід.
Під час розкопок «Шанідара-Z» певні характеристики
вказували на те, що це доросла людина.
Але нам не відомо, в якому віці вона померла.
Чи це був чоловік чи жінка.
І про її життя нам мало що відомо теж.
Є багато запитань, і ми над ними зараз працюємо.
Це ліва променева кістка, одна з кісток передпліччя.
Ми вже бачимо, що вона належала відносно невеликій людині,
зростом від 1,50-1,55 до 1,60 метра.
Це майже півтора метра.
Це частина нижньої щелепи, нижньощелепна кістка з кількома зубами.
Важливо зауважити, що багато зубів,
особливо передні, дуже стесані.
Це емаль,
яка повністю стерлася на усіх зубах.
Ясна річ, неандерталець з такими потертими зубами
мав би бути старшого віку —
десь від 40 до 50 років.
Є способи визначити стать людини за скелетом.
Ми використали техніку під назвою протеоміка,
яка аналізує деякі білки
в емалі зуба.
Нам відомо, що певний білок продукується,
поки ця емаль формується.
У нього бувають різні версії, що закодовані
відповідно в Х- та Y-хромосомах.
У нашому випадку є переконливі ознаки, що це була жінка.
Коли ми уявляємо неандертальців, на гадку спадають переважно чоловіки
або ж ми зосереджуємося насамперед на аспектах чоловічої поведінки.
Це чудова можливість краще зрозуміти
неандертальське суспільство.
Гадаю, реконструкція того,
як ця неандерталка могла виглядати за життя,
буде неймовірно захопливою.
- Що ж, докторе Померой. - Погляньмо.
Один зразок уже готовий.
Так.
Спершу це.
- Ого. - Нічого собі.
- Що ж. - Що ж.
Дивовижно. Повернімо її, щоб усі бачили.
Вау.
Дивиться на мене.
Так. Ти, мабуть, провела з нею найбільше часу, тож...
- І такий ніс. Пригадуєте його? - Так.
- Неймовірно. - Так.
Цікаво, який вираз обличчя вони зробили,
які емоції він передає.
Гадаю, у цьому вся краса таких реконструкцій.
Деякі люди ставляться до цього критично й кажуть:
«Неможливо знати точно, як люди виглядали».
Ми маємо робити різні припущення, і це, безсумнівно, правда,
але гадаю, це створює певне відчуття її як особистості.
Вона проникає в суть того, що означає бути людиною.
Що означало бути людиною-неандертальцем.
Так чи інакше, є певне відчуття...
Не знаю, відчуття глибокої історії життя цієї людини.
Старші люди з їхніми знаннями, досвідом
знали, де були хороші місця.
Ця памʼять, навіть якщо вона була лише в її голові,
або ж якщо це було знання в її голові,
яким вона ділилася в піснях та оповідках
зі своїми дітьми й онуками,
були життєво необхідними для всього племені.
Багато в чому це знаменувало початок цивілізації значно більшою мірою,
ніж коли хтось уперше побудував будівлю
чи щось таке.
Вона, ймовірно, відігравала роль носія знань
ключову роль у передачі цих знань наступним поколінням.
Й ось ми, 75 000 років потому,
досі вчимося в неї.
Печера Шанідар навчила нас багато чого про неандертальців,
і досі вчить нас.
Але також вона змушує нас задуматися: що означає бути людиною?
Співчуття до інших.
Наше ставлення до смерті.
Те, що неминуче станеться з усіма нами.
Наразі ми маємо лише знімок —
дивовижний і насичений —
та він аж ніяк не передає повну картину
і в нас ще багато роботи над відкриттями
про те, що означають слова «бути людиною» і «людяність».
Переклад субтитрів: Анастасія Перун