Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
UDOM TAEPHANICH: POSEZENÍ SE STAND-UP KOMIKEM
Jsi-li šťastný a víš to, zatleskej.
Aha, tak to je ten pocit.
Parádní způsob, jak začít.
Na tomhle má zásluhu Note. Jsme tu díky němu.
A takto mazaně lidi přimějete, aby vám zatleskali dvakrát.
Dnes je výjimečný den.
Povykládáme si s nejslavnějším thajským stand-up komikem.
Pokusím se překonat jeho rekord tím,
že něco zazpívám a tak vás přiměju, abyste mi zatleskali víc než dvakrát.
Dokázal jsem to.
Všichni víme,
že Note se na veřejnosti objevuje jen velmi zřídka.
Zvláště pak v talkshow.
Naposledy byl v talkshow před 14 lety.
Takže dnešek je opravdu výjimečný.
A teď bych poprosil o potlesk
pro Notea Udoma Taephaniche!
Všechny vás zdravím.
Začnu tou neobvyklejší otázkou:
Jak se máš?
Upřímně, mám se hrozně.
S věkem je mnohem snadnější onemocnět.
- Jo. - Každé ráno mám nějaký nový symptom.
A tak je to každý den.
Buď mě bolí koleno nebo mě pálí žáha. Anebo mě chytnou záda.
To se nám starým lidem stává běžně, ne?
Rád bych se zeptal na tvoji poslední show Deaw 13.
Jak to šlo?
Bylo to těžký.
- Proč? - Proč?
Protože do té doby jsem nikdy nevystoupil před publikem v rouškách.
- Aha. - Na každé show bylo asi 5 000 lidí.
Deset show tedy představuje 50 000 lidí v rouškách.
Takže když jsem vystupoval, netušil jsem, jestli se smějí.
Aha.
Prostě žádná reakce.
A s tím jsem neměl žádnou zkušenost.
Na to vás nepřipraví žádný kurz.
Bylo to něco úplně nového.
Při stand-upu obvykle zaznamenáš reakci publika.
- Vidím to. - Povzbuzuje tě to.
Stand-up je jako stolní tenis.
Jeden podává a druhý vrací úder.
Když se publikum baví, přidávám další vtipy.
Jde o vzájemnou interakci, ale tahle show byla jako online videokonference.
Znáte Zoom? Tak přesně takové to bylo.
Bylo tam 5 000 lidí.
Nevěděl jsem, co dělat.
Jak jsi to vyřešil?
Nejdřív jsem netušil, co dělat.
A pak jsem na něco přišel.
Dali jsme k publiku mikrofony
a připojili zvukový kabel k monitoru, který jsem měl vedle sebe.
- Abych věděl… - Abys je slyšel.
…že se jim show líbí, i když to nechtějí ukázat.
- Znělo to jako… - Jo.
Smáli se přes roušky.
Viděl jsem jen jejich oči.
Jo.
Nevím, jestli vás to napadlo,
ale Note na svých show vždycky mluví o lidech, které zná.
- Jsou to skutečné příběhy? - Ano, ale chci říct tohle…
Mám stejný princip jako šéfkuchař.
Prezentuji své příběhy stejně, jako když kuchař zdobí své pokrmy.
Kdyby nebyly skutečné, tak si je nezapamatuju.
- Aha. - Nepamatoval bych si je.
Když vyprávím příběh, musím si ho umět představit.
- Jinak ten příběh nebude stát za nic. - Jo.
Slyšels o tom duchovi u mě doma?
To si nemůžu vymyslet.
To se fakt stalo. Pořád tam je.
- Vážně? - Jo, fakt.
Věděl, že o něm mluvíš?
No…
Ve svých snech tě nechci.
Oh!
Takhle to bývá, když se vracíš domů?
Jo. Vždycky je tu taková tma.
Je to jen tma.
Normálně vždycky rozsvítím.
- Takhle rozsvítím. - Aha.
Odtud jdu do své ložnice.
- To je ložnice. - Taky je tam tma.
- Ano. - Dobře.
- Další temnota. Pojď dál. - Dobře.
- A tohle je moje noční rutina. - Jasně.
Tohle je tvoje postel.
- Spím na této straně. - Aha.
- Jo. - Spím tady.
Jo.
- Lehnu si. - Zapneš telku.
Jo. Zapnu televizi a ležím.
Říkals, že se na tebe dívá seshora.
- Přímo tady. Tady Aum-im… - Ano.
Vidí duchy. Říkala, že tady je to místo.
Díval se na tebe, když jsi spal.
Ležel jsem tady.
Někdy stojí tady.
Pořád je někde u mé postele.
Tohle mi řekla ona.
Kdybys byl na mém místě, spal bys v tomhle pokoji?
- Tohle mi pomáhá zůstat při smyslech. - Co to je?
Talisman od šamana z Čiang Mai.
- Pro ochranu? - Ano.
Přesně tak. Vyrobil mi to.
Drží ho to dál.
- Nejsem si jistý… - Jo.
…jestli ho to drží dál od tohoto místa, nebo jestli ho to drží na tomto místě.
- Zůstává tady. - Jo.
Takže když jdu spát… mám strach.
Není to snadný. Nemám lehký spaní.
Ale zvykám si čím dál víc.
Došlo k nějaké podivné události, díky které sis uvědomil, že tu máš ducha?
- Slyšel jsi zvuk? - Jo, slyšel.
Stává se to, když jsem v polospánku.
Je to osobní přesvědčení.
Stává se to, když jsem v polospánku, anebo za svítání, když se probudím.
Tenhle zvuk.
A jde to tudy.
Za tou zdí nic není. Jen vzduch.
- Nic. - Tohle jsou skutečné cihly.
A někdy se ten zvuk dostane až sem.
Takhle.
Do klimatizace se žádné zvíře nedostane. Není tam místo.
Slyšel jsem zvuk, jako by se kočka prala s myší.
Ale nad stropem není žádný volný prostor.
Je tam beton, žádný prostor.
Žádná díra, nic.
Měl bys tu strávit noc.
- Jen jednu noc. - Zkus to.
- Jo, no tak. - Jasně, zkusím to.
Já…
- Už jsi velkej. - Přesně.
Jo. Na té straně spávám.
- Lehni si. - Spíš takhle?
- Jo. - Tady spíš.
Jo.
Máme zhasnout?
Jo. Měli bychom zhasnout.
Je čas jít spát.
Takhle to dělám.
Mám pocit…
Ukládáš mě do postele, ale takhle osamělý jsem se ještě necítil.
Jo.
Dobře. Přines mi lotos.
Počkej.
- Není mrtvej. - Zhasni.
Tady taky zhasneme.
Spávám ve tmě.
Zkus si to představit.
- Dobře. - Aum-im říkala, že stál tady.
Já jsem ho neviděl, ale dokážu si ho představit.
Mám divokou fantazii.
Není snadné jít v noci spát.
- Koho by napadlo… - Rád ležím na pravém boku.
Jo. Myslel jsem, že tak něco uvidím.
- Jeho nohy. - To ne.
Pak jsem si lehl na levý bok.
- Z toho mě bude mrazit v zádech. - Jo.
- Protože neuvidím, co je za mnou. - Jo.
Ten prostor za tebou je děsivý.
Měl jsem pocit, jako by někdo tlačil na postel.
Napadala mě spousta myšlenek.
Takže…
Tak dobře.
Tak zatím, Pa Tede. Dobrou noc.
Myslím si,
že každá tvoje historka je vtipná,
ale v ten moment, kdy se to stalo, to vtipné asi nebylo.
Ne, ve většině případů to vtipné nebylo.
Jednou mě někdo… pozval na žraloky.
- V jaké show jsem to vyprávěl? - Pamatujete, ve které to bylo?
- V jedenácté. - Prý v Deaw 11.
Byl jsem na tu matku a dceru tak naštvanej.
A já nejsem někdo, kdo se snadno rozčílí.
Ale tyhle dvě…
Jestli je znovu potkám, vypíchnu jim oči vidličkou.
Měl jsem bezva život.
Proč se se mnou daly do řeči?
Přišla za mnou a řekla mi, že její dcera je velká fanynka.
Prosily mě, abych s nimi šel na žraloky.
Následně jsem zjistil, že jsem měl jen doplnit skupinu.
Měl přijet její přítel, ale rozešli se.
- Aha. - Proto mě potřebovaly.
Tak jsem s nimi šel.
Řekly, že tam nebude zima. Nesnáším zimu.
Řekly: „Jedna bunda stačí.“
Jo, to tak!
Dostal jsem mořskou nemoc. Byl jsem tak naštvanej.
Na cestě zpátky jsem s nimi už nepromluvil.
- Ale stal se z toho vtipný příběh. - Víš…
Špatné okamžiky vyřešíme tak, že si z nich uděláme srandu.
Musel jsem to prolomit.
Až je příště uvidím, zasměju se tomu.
- Kdybys to neudělal… - Hodně bych trpěl.
- Takhle se to zahojí. - Ano.
Zajímá mě ještě jedna věc.
Podle toho, co jsem slyšel ve tvých show, jsou lidé, kteří tě obklopují,
všichni divní.
Proč tomu tak je?
Proč přitahuješ tolik divných lidí?
Abych řekl pravdu, zeptal jsem se na to jednoho mnicha.
Zeptal jsem se ho, proč jsou tito lidé v mém životě.
Jestli jsem v minulém životě něco udělal, tak abych to napravil.
Víte, co řekl?
„Udome, vrána k vráně sedá.“
A tehdy mi došlo, že i já jsem takovej.
Minule…
Bylo to…
Bylo to minulý týden.
Jedna 29letá žena…
Byla hezká.
Přijela autobusem z Tratu, nebo odkud.
Přišla ke mně domů. Máma byla doma.
Řekla, že je velká fanynka,
a chtěla, abych jí podepsal knihu.
Ale ve skutečnosti chtěla půjčit 250 000 bahtů.
Velká fanynka.
Jasně.
- Tak… - Po autogramu chtěla…
Ne, já jsem nebyl doma.
Přišla za mnou, ale já nebyl doma.
Mluvila s mojí mámou.
- Napsala dopis a dala ho do té knihy. - Aha.
Chtěla půjčit 250 000 bahtů, aby mohla začít nový život.
Psala o svém utrpení a že mi ty peníze vrátí.
Napsala, že když vyhraje jackpot, určitě mi je vrátí.
Že mi vrátí 2,5 milionu bahtů.
Ale pokud nevyhraje, tak mi to nebude moct vrátit.
A tak mi slíbila, že se mi odvděčí dobrými skutky.
Tohle napsala. Bylo to dojemné.
„Až zemřeš, můžeš si být jistý,
že se ti budu odvděčovat dobrými skutky.“
Tvůj příští život vypadá slibně.
Odvděčí se mi dobrými skutky.
Věřil bys tomu?
Lidé si ode mě půjčují peníze.
Poslední dobou se to stává často.
Asi je přitahuju.
No…
Někdo…
mi poslal zprávu.
Řekl, že si chce koupit dům, protože v bytě není takové pohodlí.
Našel dům, který by chtěl.
Chtěl v něm žít se svou matkou a sourozenci.
Byl to ten nejmenší dům v okolí. Stál devět milionů bahtů.
Napsal jsem mu, kolik peněz mu chybí.
Jo.
Řekl, že devět milionů.
To byla celková cena.
Řekl jsem mu to napřímo.
Zeptal jsem se ho, jak mi to vrátí.
Odpověděl, že je učitel.
A že má plat mezi 20 a 30 tisíci, tak mi bude vracet 10 000 měsíčně.
- Celkem 9 milionů? - 10 000 bahtů měsíčně.
Řekl jsem účetní, aby mi to spočítala.
Trvalo by mu 75 let, než by mi to splatil.
Teď je mi přes 50.
Takže mi to splatí, až mi bude 125 let. To už nevylezu z postele.
- Dostával bys 10 000 měsíčně. - Jo a vnoučata mi budou oznamovat:
„Dědo, už ti ty peníze převedl.
Jestli mě slyšíš, mrkni.“
Nedělám si srandu. Takoví lidé existují.
Někdo mi zaplatil…
- Jako dluh. - Jo.
- Půjčil si ode mě 400 000. - Někdo jiný?
Jo. Bylo jich tolik, že to ani nepočítám.
Půjčil si 400 000 bahtů.
O mnoho let později přišel ke mně domů.
- Jo. - Byl jsem rád, že ho vidím.
- Řekl jsem mu: „Jak se máš?“ - A on: „Přišel jsem splatit svůj dluh.“
Přinesl s sebou balík, tak ho rozbalil. Byl v něm obraz, který namaloval.
- Nebyly to peníze. - Jo.
„Udome, normálně je prodávám za 500 000.“
Nebylo to dílo slavných umělců, jako je Leonardo Da Vinci nebo Rembrandt.
S tím se to nedalo srovnat.
Obraz vypadal, jako by ho nakreslil normální člověk.
„Stojí 500 000.“ Kdo ho koupí?
Je mi jedno, za kolik ho chce prodat.
Dal mi ho.
Byl jsem z toho v takovém šoku.
A prostě odešel. Chtěl jsem se ho zeptat: „Nechceš vrátit drobný?“
Pak už jsem ho neviděl.
Bylo to…
Představte si, že v restauraci, něco nakreslíte a koupíte si za to rýži.
Prostě šílený.
Kdo si myslíš, že jsi?
On si myslel, že ten dluh splatil.
Myslíš, že jsem ten obraz pověsil?
To by bylo jako dostávat pěstí do ksichtu.
Ukazoval bych, jaký jsem blbec.
Od tebe bych si chtěl půjčit.
Mám měkké srdce.
Když řeknou, že jsou velcí fanoušci, dal bych jim cokoli.
Zvlášť když pláčou
a mají velká prsa.
„Vezmi si moje peníze.“ Není nad čím přemýšlet.
Vážně.
Tahle story byla vtipná.
Mohl bys ji vyprávět na svých show.
Ale nikdy jsi ji nezmínil.
Máš určitá kritéria?
- Tahle je pro kámoše a tahle je pro show. - Ano, mám.
Ve svých show nevyprávím příběhy, které by mi mohly způsobit potíže.
Jo.
Nebo příběhy, které se pro mé publikum nehodí.
Jsem…
Jsem komik v zemi, kde na show smí chodit všechny věkové kategorie.
V jiných zemích to tak není.
Některé příběhy možná nejsou pro děti.
Dostal ses někdy do problémů?
Posmíval jsem se strýčku Tuovi, našemu bývalému premiérovi.
Udělal jsem to, když se stal premiérem.
Načež mi zavolal jeden voják.
Opravdový voják.
Vím, že byl voják, protože mi řekl svou hodnost.
A pamatuju si jeho hlas.
Když řeknu jeho jméno, poznáte ho.
Ale neprozradím ho, protože se nechci dostat do problémů.
Prostě mi zavolal.
Nevyhrožoval mi.
Jen mě napomenul.
- Jo. - Navíc byl velmi zdvořilý.
Nejdřív zavolal mojí asistentce a řekl jí, ať mi řekne, že volal.
Když jsem ten vzkaz viděl, řekl jsem si: „Do prdele.“
Tak jsem mu hned zavolal.
Řekl: „Note, u telefonu…
Jsem…
Jen vám chci říct,
že jsme ten klip viděli.
Viděli jsme, co jste udělal.
Premiérovi to nevadí.
Ano, viděl to.
Jen vám chci říct…
Pokud jste to náhodou zapomněl,
jste vzorem pro určité mladé lidi.
Možná si to neuvědomujete.
Měl byste být opatrný v tom, co říkáte na veřejnosti.
To jen abyste nezapomněl.
A aby si naši mladí lidé nemysleli,
že náš premiér je vzdorný.“
Cože?
Vždyť to všichni ví!
„Chci, abyste byl opatrnější, když mluvíte na veřejnosti.
Měl byste si ověřit všechna fakta. Nezlobíme se na vás.
Nebudeme omezovat vaše práva. Můžete si dělat, co chcete.
Ale buďte opatrný.
Nebojte. Jsem váš velký fanda.
Určitě půjdu na vaši příští show.“
A já si říkám: „Pozval jsem tě? Chci, abys přišel?“
- Tak nějak to bylo. - Jo.
A nedávno s panem Srisuwanem…
- Srisuwan Chanya. - Jo.
Sociální sítě moc nepoužívám.
Zaslechl jsem o tom, když jsem byl venku.
Někdo na mě zavolal: „Fandím vám!“ To mi říkali lidé na ulici.
Jeden taxikář zavolal: „Taky ho zažaluj!“ A já si říkám: „Koho?“
„Pomůžu ti. Pošlu ti peníze!”
Co pošleš?
Netušil jsem, co se děje.
Lidé mě povzbuzovali.
Když tě lidé začnou povzbuzovat, znamená to, že se ti stalo něco zlého.
Zkontroloval jsem zprávy a zjistil, že šlo o Srisuwana.
Byl jsem docela v šoku.
Vlastně mě nezažaloval. Jen podal stížnost.
Žalovat by mě mohli Lung Tu a Lung Pom.
Oni žalovat můžou.
Srisuwan si jen stěžoval.
Já…
Vlastně bych mu měl poděkovat.
Pomohl mi propagovat moji show na Netflixu.
Měl bych mu poděkovat.
To je pravda. Někteří možná o tvojí show na Netflixu nevědí.
Tahle show bude taky na Netflixu.
Tak abychom měli dobrou sledovanost, měl bys něco udělat.
- Dát mu pěstí? - Ne!
Lidi si mysleli, že jsem někomu zaplatil, aby ho praštil.
- Vážně? - Ne!
Podle toho, co se tehdy stalo, to tak ale vypadalo.
Prohlašuji, že něco takového bych nikdy neudělal.
Ale poslal jsem mu peníze? Ano.
Počkat, dělám si srandu. Mohl by se naštvat.
Srisuwane, obdivuju tě.
Protože…
Jak to mám říct? Má čtyři základy úspěchu.
Vášeň, píli, vědomí a hledání.
Pro něco se zanítí a dělá to opakovaně.
Dělá to znovu a znovu a bez váhání.
Má všechny ty základy.
- Jo. - Ale…
Řekněme…
- Nemyslím si, že je divnej. - Jo.
Ve škole vždycky najdete někoho takového.
Takové povídálky.
Většinou to jsou učitelovy vlezdoprdelky.
„Slečno, Udom jí svačinu!“
Tak nějak.
„Slečno, on si nechce zastrčit košili!“
„Slečno, dneska byl třikrát na záchodě!“
To jsou oni a učitelé je milují.
Mají dobré známky.
Ale nemají moc kamarádů.
Myslím, že Srisuwan by měl přestat toužit po záři reflektorů.
Už tak má tolik pozornosti.
Má jí hodně a ta záře je až oslepující.
Je jasnější než umělé slunce Lung Tua.
Je jako zdroj světla.
Nemusí ho hledat ani nic dělat.
Už jeho jméno mluví za vše.
Sri znamená „jasný“.
Také to znamená „jasná aura“.
Suwan znamená „zlato“ nebo „zlatý“. Takže má zlatou auru.
Jeho příjmení je Chanya, což znamená „etika“, která mu chybí.
To je kompliment?
- Jen bys měl vědět, že ti fandím. - Jo.
Note, vidím, že za tebou sedí lidé, kteří nevypadají moc nadšeně.
Měli bychom si vyměnit místa.
Dobře.
- Vyměníme si místa. - Dobře.
Aby i oni viděli tvůj obličej.
Je to lepší? Jste spokojení?
- Teď vidíte můj obličej. - Ano.
Jsi první, kdo v Thajsku začal dělat stand-up.
Tvoje první vystoupení bylo v roce 1995.
Tehdy Thajci takové show neznali.
Možná z filmů. Z westernů.
Jak to všechno začalo?
Ani já jsem o tom nikdy neslyšel.
Jednoho dne mi Aeo, učitelka herectví,
řekla, že bych měl dělat stand-up.
Nevěděl jsem, co to je.
Byl tam i Chonprakan Chanrueng.
Taktéž učitel herectví.
Oba řekli totéž.
Seděli jsme všichni společně a řekli mi, že jsem dobrý vypravěč.
Ptal jsem se na to i ostatních, ale nedokázali mi odpovědět.
Věděl jsem, že jsem sólo komik, co vypráví vtipy,
ale nevěděl jsem, jak na to.
Tak jsem poprosil kamaráda, aby mi v Anglii koupil videokazety stand-upů
a díval jsem se na ně.
Nerozuměl jsem jim, protože byly v angličtině.
Našel jsem si učitelku angličtiny.
Jmenovala se Kelly.
Učila angličtinu v Lampangu.
Sešli jsme se a pustili si jednu kazetu.
Hodně se smála.
Zeptal jsem se jí, co ten komik řekl.
Uměla trochu thajsky.
Řekla: „Mluvil o své rodině. Šlo o jeho rodinu.“
Teď jsem byl ještě zmatenější.
Já jsem chtěl jen vědět, jak se to dělá.
Jak začít a ukončit show.
On prostě odložil mikrofon a odešel.
To pro mě byla novinka.
Začal jsem být zvědavější.
Zkusil jsem to.
Napsal jsem scénář a vystupoval na malé scéně.
V té době jsem byl v komediálním souboru.
Jmenoval se Yutthakarn Kayab Nguek. Bylo v něm hodně komiků.
Musel jsem se všechno sám učit.
A pokračoval jsem v tom.
Trvalo to asi dva roky.
Dělal jsem to tak trochu tajně.
V hloubi duše jsem věřil, že to dokážu.
Pro ty, které se chtějí stát modelkou…
Čím víc máš nepřátel, tím víc dostaneš práce.
Pokud jsi roztěkaná a impulzivní, můžeš být modelkou. A teď uvidíš proč.
Kdo to je?
Kdo sakra jste?
Poprvé vidíš chlapa?
Před odchodem do zákulisí: „Pořád se dívá?“
A co ten název „Deaw mikrofon“?
Když jsem se rozhodl udělat první show v sále Muang Thai,
musel jsem vymyslet název.
Nemůžu použít „stand-up komedie“, protože to lidi nepochopí.
Tenkrát to lidi neznali.
Muselo by to být jednoduché a v thajštině.
Snažil jsem se najít jméno na plakáty.
Přemýšlel jsem u televize a zrovna jsem se díval na tenisový turnaj.
Jo, prostě tenis.
A moderátor mluvil o ženské a mužské dvouhře.
Líbilo se mi to slovo „dvouhra“, neboli „deaw“ v thajštině. Tak jsem to použil.
A na plakát jsem nechal napsat „Deaw mikrofon“.
Tak jsem přišel na tenhle název.
Chytlo se to rychle.
Nevěděl jsem, že dojdu takhle daleko.
To by mě nikdy nenapadlo.
Byl jsem jen mladej kluk,
který věřil svému instinktu,
že to dokáže.
V Thajsku…
jsi první, kdo s tím začal.
I teď stand-up moc lidí nedělá.
- Je jich méně… - Než by jich mělo být.
Na rozdíl od éry komediálních souborů, kterých bylo hodně.
Stand-up takový není.
Co si o tom myslíš ty?
Myslím, že je to kvůli omezení projevu…
v naší zemi.
To je jeden z faktorů,
který tomuto růstu brání.
Na místě bez slunce stromy neporostou.
V dnešní době je všechno ještě složitější.
Máme tu problémy ohledně rasismu…
- Šikany - …šikany, devalvace.
Témata národa, náboženství a královské rodiny jsou také tabu.
Také téma sexuality,
jako LGTV…
- LGBT. - LGBT a mnoho dalšího.
Je toho dost.
Tohle je všechno tabu.
Lidé jsou dnes strašně citliví.
Myslím, že komiky tohle omezuje.
A pro nové komiky je to těžší.
Moc si přeju, aby byli noví komici úspěšní.
V této zemi není snadné dělat stand-up.
Máme tu i lidi, kteří jsou připraveni vás žalovat.
Chápeš?
Je to stresující.
Další věc, které jsem si všiml, je to,
že jsi na pódiu sám.
S jedním mikrofonem.
Říkal jsem si: „Páni, ten má osamělou kariéru.“
- To je pravda. - Sám na pódiu.
Kdyby se něco stalo, nikdo ti nepomůže. Je to tak?
Nahání to hrůzu.
Dělám to už 28 let.
Vždycky mám strach.
Nikdy jsem se před vystoupením necítil uvolněně.
Nikdy.
Měl jsem hroznou trému.
- Proč? - Abych nezapomněl scénář.
To by byla katastrofa.
Koho se zeptám?
Psával jsem si to na ruce.
Ale když jsem vystupoval a vyprávěl vtipy,
neměl jsem čas, abych…
Diváci by si toho všimli a říkali by si: „Co to sakra je?“
To nejde.
Nevěděl jsem, co dělat.
Dal jsem si ho na okraj jeviště.
Byl to papír s malými písmeny.
Při vystoupení jsem se na to díval,
ale nedokázal jsem to přečíst.
Nemůžu k tomu přijít a začít číst.
Chceš říct, že na jevišti není vůbec žádný scénář?
Je to stejný jako tady.
Nic tam není?
V téhle kariéře se musíš umět zachránit.
Proto je to tak fascinující.
Je to jako vylézt na horu holýma rukama.
Chápeš?
Je to zajímavější.
Ale když máš lano a nářadí, vypadá to…
Není to ono.
Zapomněl jsi někdy scénář?
Často.
Co jsi udělal?
V jedné show jsem…
rapoval.
Rád píšu rapové rýmy nebo něco takového.
Při psaní rapových textů musíš dbát na to, aby se to rýmovalo.
A já měl jednu větu, co se nerýmovala. Neshodovalo se to.
Zatímco jsem rapoval na pódiu, najednou jsem si někoho všiml
a přestal se soustředit.
Byla to jedna herečka, která přišla se svým přítelem.
Takže jsem rapoval na pódiu
a ve zlomku vteřiny jsem si říkal:
„S kým to přišla?
Kdo to je?
To není ten z bulváru.“
Ten chlap seděl a měl otočenou hlavu.
Řekněme, že ty jsi já.
Asi se pohádali, takže seděl takhle.
Bylo vidět, že oba trucovali.
A já si říkám: „Kvůli čemu trucují?“
Zatímco jsem nad tím přemýšlel, zapomněl jsem text.
Říkal jsem si:
„Do prdele.“
Bylo tam takovéhle ticho a…
Víte, co jsem udělal?
Můžu jít domů sám, jsem svůj vlastní pán.
Chtěla jsi mě odvézt, tak jsem se nechal dovézt.
To ty jsi začala, na moje číslo ses zeptala.
Volalas mi a psala, pokoj jsi mi nedala.
Sám jsem byl v pohodě, válel se na zahradě.
To tys mě pozvala na rande.
Na narozeniny a výročí jsi mi koukala do očí.
Cokoli chci, to uděláš, kámen na kameni nenecháš.
Mám okno.
Tak jsem se přiznal.
Řekl jsem divákům pravdu.
„Mám okno.“
Smáli se.
Mysleli si, že si dělám legraci.
A že pak řeknu něco vtipnýho.
„Lidi, sorry, mám okno.“
Hej.
Vypadlo mi to.
Cokoli chci…
Jen vteřinku. Zatím si vykládejte.
Seděl jsem na kraji jeviště a snažil si vzpomenout na to,
jak to šlo dál.
Smáli se.
Pořád si mysleli, že je to vtip.
Ale nebyl! Měl jsem úplný okno!
Lidi,
já to zvládnu.
Tohle je život stand-up komika.
Mám…
okno!
Dejte mi chvilku.
Dělejte, co chcete.
Zapomněli jste někdy něco? Jako třeba jméno člověka?
Máte to na jazyku, ale nemůžete si vzpomenout.
Nevěděl jsem, co dělat.
Modlil jsem se, jak to šlo.
Byl jsem děsně nervózní.
Snažil jsem se dělat různé věci.
Ne, nic nepomohlo.
Tak jsem to vzdal.
Řekl jsem si, že změním téma.
A to jsem udělal.
Chtěl jsem se jim přiznat, že jsem selhal.
Až když něco necháte být a nejste pod tlakem, vzpomenete si.
Ještě nechoďte domů. Vteřinku.
…kámen na kameni nenecháš.
Sám jsem byl v pohodě, válel se na zahradě.
To tys mě pozvala na rande.
Vždycky mě rozmazluješ.
Sám jsem byl v pohodě, válel se na zahradě.
To tys mě pozvala na rande.
Vždycky mě rozmazluješ.
Pořád se mnou být chceš.
A když mě píchne v boku, skočíš mi kolem krku.
Chci se zeptat na tohle:
Chtěl bys ještě něco dělat,
ale nemáš k tomu příležitost?
Mám jen věci, které dělat nechci.
Vážně. Chci být jen doma a malovat.
Miluju to.
- Malovat? - Jo. To je to jediný, co chci dělat.
Malování je pro mě práce na plný úvazek.
Opravdu.
Stand-up je můj koníček.
To dělám občas, ale maluju každý den.
HAPPYLAND STUDIO, BANGKOK
Tohle je ta pracovna, o které jsi mluvil.
Můžeš tomu říkat nemocnice.
- Proč? - Je to jako moje terapeutická místnost.
Kdykoli mám nějaké pocity,
ať už pozitivní, nebo negativní, vypustím je v této místnosti.
Proto je to pro mě jako terapeutická místnost.
Kdy jsi s tím začal? Kdy se to stalo tvojí vášní?
Upřímně řečeno, je to jakási…
metoda přežití malého kluka ze Surinu.
Když jsem byl malý, přestěhovali jsem se z Chonburi do Surinu.
Moji spolužáci byli Khmerové.
Nemohl jsem s nimi držet krok, protože jsem začal v pololetí.
Neměl jsem moc kamarádů a díky kreslení jsem se necítil tak osaměle.
- Byl jsi v tom dobrý? - Ne, nebyl.
- Byly to takové chaotické čáry? - Ano.
- Moc jsem se od dětství nezlepšil. - Je to pořád stejné.
Nakonec ses přihlásil na Akademii umění Poh-Chang.
- Jo. - Takže to děláš rád.
Po maturitě jsem šel
na vyšší odbornou školu Archivasilp Art.
Vybral jsem si to, protože mě nic jiného nebavilo.
Nešla mi ani angličtina, ani matika.
Moje malířské umění bylo nadprůměrné.
Tohle je jako moje útočiště.
Po studiu na vyšší odborné jsem se přihlásil na Akademii umění.
Nebyl jsem zrovna nejlepší student.
Neměl jsem dobré známky.
Jejich práce byla skvělá, ale ta tvoje ne.
Jo. Přesně tak.
Umění se stalo mou vášní.
Jsem tím posedlý. Je to součást mého života.
Je to něco, co nedokážu přestat dělat.
BROOKLYN, NEW YORK 2002
CHELSEA, NEW YORK 2009
Viděl jsem tvoji poslední show Deaw 13.
Tyhlety byly na pódiu.
To je sbírka, ne?
- Tyhle byly na show Deaw 13. - Aha. A odkud ten nápad přišel?
Proč vypadají tak výstředně?
- Je to všechno smíchané. - Tvoje fantazie.
- Příšery, démoni a tak dál. - Z tvé hlavy.
Po nějaké době se z toho vyvinuly pocity.
Jako Nejistota.
A…
Chtíč.
Je tu i Touha, Chamtivost, Zášť a Pomsta.
Všechno je to smíchané.
Jsou…
tři hodiny ráno.
Nevím, proč jsem se probudil.
Nemůžu spát.
Udělal jsem náčrt.
Co to sakra je?
Vypadá to jako najatý tleskač.
Nevím, jak to nazvat. Mám v hlavě spoustu nápadů.
Tenhle se stane touhle postavou.
TRYCHTÝŘ
Udělám robota jménem Makeover.
Hele!
Tenhle taky. Vidíte?
Proč jsem se probudil v tuhle hodinu?
Netvor, 80% sleva.
VÝPRODEJ
Hele. Ukážu vám ho.
Ubohé monstrum.
Když jsem dělal ty miniatury,
v tu dobu jsem připravoval i svou show.
Takže místo toho, abych pracoval na pozadí,
jsem použil tohle.
A udělal jsem větší verze.
- Z tohohle se stal tenhle. - Přesně. Jo, tenhle.
Tenhle.
- Aby byly ideální jako pozadí. - Přesně.
Ale nejdřív jsem musel vytvořit malé, abych mohl udělat velké.
Chtěl jsem vidět, jak to bude s osvětlením.
A taky rozložení.
Nejdřív jsem všechno vyzkoušel,
abych mohl produkčnímu týmu vysvětlit, jak to chci.
Ptali se mě, jaké chci mít pozadí.
Řekl jsem, že nevím, ale dostal jsem nápad.
A pochopili to.
Tahle velikost?
- Jo. - Rozložení bylo takovéhle.
Museli jsme myslet i na materiál.
Nemůžeme použít bronz, protože je těžký.
- Je těžké ho zvednout. - Ano. A je drahý.
Vlákno je lepší. A museli jsme přemýšlet o barvě.
Jde o postup.
- Tohleto bylo na pódiu? - Ano.
Kolik jich bylo?
Přes 200.
- Přes 200? - Jo.
Taky tu vidím nějaké hračky.
To mě napadlo díky magnetům na ledničku.
Záměrem bylo obměnit jejich výzdobu.
Napadlo mě to, když mi doktor řekl, abych přestal jíst sladkosti.
Proto vypadají jako bonbóny.
Tenhle vypadá povědomě.
Líbí se mi tvoje vize.
Možná bys měl dělat umění.
- Je s tím zábava. - Jo.
Když nepracuješ, chodíš kolem a obdivuješ je?
Ano.
- Jako když dítě obdivuje sbírku vojáků? - Jo.
V noci, když můj tým odejde, jdu do ateliéru
a chodím kolem v trenkách.
Rozsvítím, chodím kolem a dívám se na ně.
To je skvělý!
Nevím proč, ale dělá mi to hroznou radost.
Myslím, že lidé, kteří milují amulety, se se mnou ztotožní.
Můžou se na svoje amulety dívat celý den,
stejně jako já.
Je to stejný pocit.
Je to něco, co mě baví a co miluju.
Dívám se na to.
Otáčím to vzhůru nohama, zleva doprava.
Pak zkusím udělat novou verzi.
Vždycky mě napadají nové věci.
Nikdy mě to neomrzí.
- Do toho. - Tento je jeden z mých oblíbených.
Je to…
- Mumie? - Ano.
Mumie s kolem.
Jo, přesně.
Vidíš?
Když jsem ho dokončil,
řekl jsem si: „Má kolo, ale možná bych mohl něco přidat.“
Nevím, jak pro ostatní,
ale pro mě je Note Udom umělec.
Když jsem poprvé viděl Dom Doga, objevil jsem mezi tebou a uměním spojení.
Viděl jsem ho v Deaw 7.
- Jasně. Deaw 7. Jo. - Že?
A v Čiang Mai.
- V obchodě se zmrzlinou. - Jo.
Jak tě napadl Dom Dog?
Ten nápad vznikl, když jsem byl do někoho zamilovaný.
A ona…
- Byla mimo tvoji ligu? - Přesně.
- Nebyls na její úrovni. - Měl jsem pocit, že jsem „underdog“.
Tenhle pocit se mísil s mými nedostatky.
Vždycky jsem měl pocit, že jsem outsider.
Chtěl jsem udělat autoportrét.
Tím to začalo.
Dal jsem ho na pódium show Deaw 7.
A po představení jsem ho zničil.
- Protože byl jen pozadím. - Aha.
Pak jsem udělal nového a dal ho do obchodu se zmrzlinou.
A pak jsem pro ten obchod udělal i hrnky a misky.
Udělal jsem i tohle.
Naučil jsem se i jiné věci. Jak vypálit keramiku.
To je z keramiky?
Ano, je z keramiky.
Učil jsem se to a dělal jsem to zároveň.
Nejdřív jsem jich udělal asi 30.
Polovina se rozbila.
Ale z těch zbylých jsem měl radost.
- Během přepravy se některé sošky… - Rozbily.
Ano. Některé měly praskliny. Zbyly mi jen tyhle.
- Mám jen tyhle. - Vážně?
- Tyhle jsou dokonalé. - Aha.
Myslím, že tuhle kolekci jsi dělal ve stejnou dobu.
Zdá se, že je mezi nimi určitá spojitost. Ne?
To bylo po tom, co jsem se naučil vypalovat keramiku.
Nevím přesně kdy.
Napadlo mě to během show, kdy jsem si rýpl do pár vojáků.
- Pamatuješ, jak mi volal ten voják? - Jo.
No…
Měl jsem pocit úzkosti.
Byl jsem zoufalý.
Nevěděl jsem, jak se toho zbavit.
Já svoje pocity na internetu nezveřejňuji.
Pocity vyjadřuji skrze svoje díla.
Já tvaruju figurky, a dokonce mám i pec.
Je vzadu. Už nemusím jezdit do Lampangu nebo Čiang Mai.
Zapaloval jsem je.
Abys mi rozuměl, snažil jsem se něco vyvolat.
Jako znamení.
Vypadá, jako by protestoval.
Má kolem omotané provázky a dráty.
Je to pocit utlačování.
Nechci to vysvětlovat. Tak jsem se cítil.
Je to jako deník nebo vzkaz o té době.
To, co jsi říkal předtím,
že v dnešní době spousta lidí ráda zveřejňuje své pocity na internetu.
Když to zveřejní a někdo jim odpoví,
cítí se líp.
Ale tohle…
Tyhle figurky jsi vytvořil sám ve svém domě.
Opravdu ti to pomáhá? Nikdo je nevidí ani o nich neví.
Musím to dostat ven a na tom jediném záleží.
Myslím, že je dobře, že nemám žádnou zpětnou vazbu.
Protože by mohla být i negativní a to já řešit nechci.
Chci jen ze sebe vypustit emoce a jít dál.
- Tohle jsou dřevomalby. - Jo, dřevo.
Jsi tím posedlý.
Je ji tu hodně.
Kdy jsem namaloval tohle?
2014.
- Tohle jsem namaloval v roce 2014. - Páni! Skoro před deseti lety.
Tenhle taky.
Tenhle v roce 2015.
Tady ten v roce 2017.
Ty jsem maloval v té době .
Viděl jsem na nich i různé výřezy.
Proč jsi to udělal?
Tohle jsem nemaloval na plátno, ale na dřevěný panel.
Takže místo štětce jsem použil
tesařský nástroj.
Vypadá jako vrtačka.
Říká se tomu frézka.
A to jsem použil k nakreslení čáry.
- Taky jsem použil řezbářský nástroj. - Aha.
Je to jako vyřezávat dřevo.
To jsme dělávali v hodinách výtvarné výchovy.
Je to jako práce s tiskařskou pastou.
Chtěl jsem drsný povrch, ne hladký.
Vypadá to víc jako umění.
Vidíš v tom ten příběh, který jsi chtěl vyprávět?
Znamenal ten drsný povrch něco?
Co přišlo dřív – technika, nebo příběh?
Nejdřív můj pocit a pak technika.
Když se necítím dobře nebo je mi zle,
chci použít tento povrch.
Malování nebo kreslení na plátno mě dostatečně neuspokojuje.
Musím vyřezávat a škrábat.
Všude je prach. Nářadí dělá hluk.
Nejdřív myslím na tu zábavu.
A až pak přijdou příběhy, které chci vyprávět.
Moje obrazy jsou směsice.
Jednoduše řečeno,
tyhle obrazy jsou polo-abstraktní.
- Aha, napůl abstraktní. - Přesně.
Některé se dají hned pochopit, jiné ne.
Ale abstraktní díla jsou nepochopitelná.
Proto jsou polo-abstraktní.
Chci svůj polo-abstraktní styl interpretovat…
jako sen.
Když sníš, tak se neděje jen jedna věc.
Neřekneš: „Včera se mi zdálo o jednom krokodýlovi.“
Spíš: „Pronásledoval mě krokodýl, tak jsem skočil a spadl do řeky.
Pak jsem uviděl ducha a svého bývalého učitele.
Můj přítel mi řekl, že jídlo už je hotové.“
To je polo-abstraktní. A taková jsou moje díla.
Tenkrát jsem k někomu a něčemu něco cítil.
Je zábavné je kombinovat.
- Aha. - Zachytil jsem ten moment.
Ukazuje to, jaké jsem měl potíže. Vlastně to ani nechci vysvětlovat,
protože je zábavné nechat lidi interpretovat ty obrazy sami.
Mohlo by to ovlivnit jejich představivost.
Nebo se spřízní s mým příběhem.
Některým se to líbí, jiným ne.
Viděl jsem i jinou kolekci, která s touhle docela souvisí.
Je to kolekce stolního tenisu.
Jsou vytvořené ze čtvercového tvaru.
- Jo. - A udělal jsem z nich tenhle tvar.
Chtěl jsem zkusit, jestli to zvládnu.
Nebo jestli to bude fungovat.
Proč pálka na stolní tenis?
Nemám tušení.
Fakt nevím.
Jednou se na moje díla přišel podívat umělecký kritik.
Takhle si to vyložil:
„Je to, protože pracuješ sám.
Nejspíš chceš komunikovat s ostatními nebo sám se sebou.“
To mě nikdy předtím nenapadlo.
- Tos nevěděl? - Ne.
Takhle si to vyložil – že chci s někým komunikovat.
Abych řekl pravdu, tuhle práci člověk dělá sám.
- Je to osamělá práce. - Jen maluješ.
Přesně. Jo.
Je to stejné, jako když jsi psal knihu.
Aby ses mohl soustředit, musíš být sám.
- Jinak se nebudu moct soustředit. - Jo.
Ty chceš interakci.
To mi řekl on a já s ním souhlasím.
- Můžu se podívat na druhou stranu? - Jo.
- To je na pověšení. - Aha.
Já myslel, že jsi namaloval i druhou stranu.
Vlastně jo! Tady je.
- Tuhle jsem namaloval na obou stranách. - Aha.
A máš i různé velikosti.
- Tuhle jsem udělal už dávno. - Dá se pověsit.
- Jo. - Jsi blázen.
Nejdřív jsem namaloval tuhle stranu.
A chtěl jsem malovat dál.
Měl jsem další nápady, ale neměl jsem kam.
Tenhle tvar se nedá udělat za jeden den. Chce to čas.
Alespoň deset dní.
Tak jsem se rozhodl malovat na druhou stranu.
- Tady. - Jo.
I tuhle stranu jsem namaloval.
Nevím, kterou stranu preferuji.
Vždycky si to nastavím podle nálady.
A až mě přestane bavit, obrátím to na druhou stranu.
Jo.
Kdykoli si řeknu „tohle by udělal jen blázen“, on to udělá.
Já to věděl.
Na těchto dílech jsem si všiml,
zvlášť na těch třech,
že všechny mají stůl.
Jo.
Co se ti honilo hlavou? Proč zrovna stůl?
Taky pod ním někdo spí.
V hlavě jsem měl jedno slovo.
Pochází z fráze „šéfkuchařský stůl“.
Dnes je to docela populární.
Napadlo mě…
Najednou mě napadl výraz „vtipný stůl“.
Nevím, jak mě to napadlo. Prostě mě to napadlo.
Asi proto, že jsem vtipálek nebo komik.
Takže tohle je můj „vtipný stůl“.
Víš, když o tobě s někým mluvím, všichni říkáme to samé.
Chtěli bychom vědět, co je v tvé mysli…
Proč tvoříš taková díla?
Tvoje mysl je jako zábavní park.
- Nebo něco takového. - Tím si nejsem jistý.
Možná…
To je dobrá otázka.
Tohle je vlastně v mé mysli.
Tohle všechno mám v hlavě.
Někdy nemůžu spát, tak vstanu dřív.
První, co mě po probuzení napadne,
jsou tyhle šílený představy. Fakt.
- „Namaluju tohle. Použiju tuhle barvu.“ - Aha.
Někdy mám pocit, že mám duševní poruchu.
Proto si myslím, že tahle místnost je jako nemocnice.
Moje mysl je plná těchto obrazů.
Chci vědět, jestli to tak mají i ostatní umělci.
U malování to jde samo.
Ale když připravuji show, musím do toho dát víc úsilí.
Musím pečlivě vybírat příběhy a vtipy.
Ale tohle jde úplně samo.
Fakt nepřeháním. Mám tolik nápadů, že nestíhám.
- Aha. - Všechno to nezvládnu udělat.
Kéž bych měl deset rukou, abych to zvládl.
Proto jsi tak dobrý v multitaskingu.
- Jo. - Chceš dělat všechno naráz.
Nikdy nedělám jen jednu věc. Dělám spoustu věcí zároveň.
Hodně věcí najednou.
- Mám v hlavě tolik nápadů. - Chceš je dostat všechny ven.
- Jo. - Zapomínáš někdy?
Spousta lidí si své sny nepamatuje a to je štve.
Jo. To se mi stává taky.
Já to dělám takhle: Ráno se probudím a svůj sen si načrtnu.
Snažím se vybavit si, co v tom snu bylo.
Možná si ho už nepamatuju, nebo v hlavě najdu další zajímavé věci.
MILUJU TO
SOVA
TETA NA PODPATKU
DÍLO OD NORMÁLNÍHO ČLOVĚKA?
Mohl bych se podívat na tvoje náčrty? Všiml jsem si, že rád kreslíš.
Kreslím každý den.
A co tahle hromádka?
Jak to děláš?
Třeba tohle. Co se ti honilo hlavou?
- O co tady jde? - Popravdě…
Vychází to z mých pocitů, ne z mých myšlenek.
Aha.
Aby člověk dostal nápad, musí do myšlení vložit energii.
Pocity jsou jiné.
Když něco cítím, vezmu papír a nastříkám na něj barvu.
Tak to dělají i děti.
- Je to směšné. Je to hloupé. - Aha.
Nastříkal jsem barvy a něco na to napsal.
Hele! Tady je citát.
„Krátká bolest je lepší než dlouhá.“
- Co je tohle? - Je tu i štítek.
To jsem byl, myslím, u doktora.
- To jsou prášky na pálení žáhy. - Aha.
Je to jako diář, chápeš?
- Připomíná ti to, jak tě bolel žaludek. - Proto jsem to tam přilepil.
Jindy zase přilepím účtenku z obchodu.
A co tohle?
„Tvé štěstí závisí na tvé reakci a ne…“ dál to nepřečtu.
„Ne na tom, co máš.“
Jak jsi na to přišel?
To je, abych se poučil.
Někde jsem na ten citát narazil.
- Prohlížíš si je někdy? - Jo.
Děláš z nich pak něco? Nějaké umělecké dílo?
- Jo. - Vážně?
Třeba tohle.
Načrtl jsem to jen pro zábavu.
Je to hadí kachna.
Nakreslil jsem to před časem. V roce 2017.
Pak mi došlo, že je to fakt dobrý, tak jsem to udělal ve větším měřítku.
Vymodeloval jsem sošku, abych viděl, jak to bude vypadat.
A od toho se to vyvinulo.
Začíná to u hloupých náčrtů, jako je tenhle.
- Bota. - Přesně.
Říkal jsem si, jaké by to bylo nosit takovou botu.
Až mám pocit, že by to mohlo být zajímavý, začnu to tvarovat.
Abych zjistil, jestli odráží můj pocit.
- Aha. - Tahle ještě ne.
Proto vypadá hloupě.
Lidské nohy moc neseděly, tak jsem udělal sloní.
Tahle se jmenuje Mara.
- Počkej! Ta hlava se dá oddělat? - Rád je občas měním.
Aha! Abys věděl, jestli se k sobě hodí.
Napadlo mě to, když jsem snědl hořký meloun.
Líbí se mi ta textura. Ještě to nemělo hlavu a už mě nic nenapadalo.
Tak jsem udělal tohle.
- Tohle. - Viděl jsem ten náčrt.
Když jsem udělal tělo, rozhodl jsem se udělat tuhle hlavu.
Protože jsem viděl mopse.
Chápeš?
Pak zjistím, jestli k sobě pasují.
A když jsem s tím konečně spokojenej,
zabalím to a pošlu to do slévárny,
aby mi udělali kopii.
SLÉVÁRNA SOCH, NONTHABURI
Tady dělají větší figurky.
Tady začíná moje chaotická a hektická série.
Tady se to formuje.
Hele.
Tohle jsou banány. Není snadné je udělat.
Lidé si myslí, že k vytvoření celé postavy používáme jednu formu.
Ale ne.
Musíme každou část spojit dohromady.
Nevím, proč jsem jich udělal tolik.
Jestli je nikdo nekoupí, poprosím mámu o pomoc.
- O pomoc? - Prodávat je na ulici.
„Kupte si umělecké dílo!“
To nejsou prasátka.
Víte, co myslím?
„Chce si někdo koupit výtvory mého syna?“
„Chce někdo umělecké dílo?“
Nevím, jestli chápu, jak je to obtížné.
Ale začínám rozumět tomu, proč s uměním trávíš celý den.
- Mohl bys tu být celý den. - Jo.
Můžeš nám říct, na čem teď pracuješ?
Dělám koberce.
Přál bych si, aby to viděla moje dcera. Strašně ráda plete.
- Můžeme přijít a něco se od tebe naučit? - Jasně. Mám pár odborníků na koberce.
Proč vyrábíš koberce?
Chtěl jsem změnu.
Pracoval jsem se dřevem, které je hrubé a tvrdé.
Chtěl jsem vědět, jaké to je, přenést své náčrty na něco měkkého.
To je ten důvod.
Načrtnul jsem návrh a proměnil ho v koberec.
Našel jsem si na YouTube, jak se to dělá.
Není to vůbec lehký.
Musíš umět používat všívací pistoli.
Musíš umět natahovat rám.
To všechno se musíš naučit.
Chtěl jsem to umět, tak jsem si našel učitele.
Požádal jsem je, aby nás to naučili.
- Tys je o to požádal? - Jo.
Zorganizovali jsme pro mé zaměstnance workshop všívaní koberců.
Nejdřív jsem dělal malé koberce.
- Tenhle. Jo. - Abych se procvičil.
Nejdřív jsem dělal jednoduché návrhy.
A když jsem se zlepšil,
zkusil jsem udělat větší s jednoduchým designem.
Vyšlo to pěkně.
Naučil jsem se je stříhat speciálním strojkem.
- Je to jako stříhání vlasů. - Aha.
- Krátíš mu vlasy. - Jo.
Pak jsem začal dělat složité designy.
Udělal jsem jich tolik, dokud jsem si sebou nebyl jistý.
Tenhle koberec je poslední, co jsem vyrobil, když jsem se do toho dostal.
Musí být pěkně nadýchaný, ale ne moc.
Musí mít správnou konzistenci a hustotu.
Mám opravdu štěstí, že mám příležitost vidět tvoje díla.
Je škoda, že je moc lidí nevidí.
Opravdu. Jen se podívej na tenhle koberec.
Je to šílený.
Mohl bych ho mačkat celý den. Je to fakt příjemný.
Je to tak, jak jsi říkal. Každý má v sobě určité šílenství.
Všichni jsme poškození…
nějakým způsobem.
Všichni lidé jsou v hlavě trochu nemocní.
Jen předstíráme, že jsme normální. Tak to aspoň cítím já.
Z toho, o čem jsme mluvili,
vím, že rád tvoříš umělecká díla.
Přemýšlel jsi o tom, jaké bude tvoje poslední umělecké dílo?
Ano. Už jsem to…
načrtnul.
Až zemřu, chci být zpopelněn.
Nechci být pohřben.
Po zpopelnění vezmou moje kosti
a rozdrtí je na prášek.
Ten pak nasypou do přesýpacích hodin.
Do takových.
To bude konec Udoma Taephanicha.
V ložnici mám obrovské zrcadlo.
Je tak velké jako tahle zeď.
Nahrazuje prasklé zrcadlo, které jsem měl jako dítě.
Bylo prasklé na hodně místech.
Po sprše si před něj stoupnu nahý
a dívám se na sebe a pozoruju se.
Mám velký nos, velké břicho,
plochý zadek a hubené nohy s tmavými skvrnami.
Vždycky, když se na sebe podívám do zrcadla, říkám si:
„Propána, co jsem si to udělal? Jak se to stalo?“
- Tohle se stát nemělo. - Jo. Co jsem si to udělal?
Dnes ráno, když jsme jedli nudlovou polévku,
mi jeden pán řekl: „Nejste vy Note Udom? Jste takový fešák!“
Propána!
Chtěl jsem mu dát všechny svoje peníze.
To je tvůj dům?
Ne. Můj dům býval hned vedle.
Přestavěli ho.
Měl stejnou strukturu jako tento.
Byl celý dřevěný.
Tenkrát neměl žádný strop.
Takže jsi místo stropu viděl střechu?
Jo.
Jak dlouho jsi tu bydlel?
Musím popřemýšlet. Můj táta zemřel… když mi bylo pět nebo šest let.
Pak jsme šli s mámou sem.
Chodil jsem sem na základní školu.
Aha. A kde jsi spal?
Co si pamatuju, tak to bylo tady.
Odtud až sem.
Spali jsme pod moskytiérou.
- Pod jednou? - Jo. A měli jsme ventilátor.
Co se neotáčel.
Ta síťka mu v tom bránila.
Takže byl…
Netuším, jak moje máma mohla spát. Ten zvuk byl…
Celou noc.
Byl to ten stejný ventilátor, který je na obalu mého alba.
- Fakt? - Jo.
Dal jsem ho na obal, protože má se mnou spojitost.
Vždycky dělal…
Jaká byla tvoje ranní rutina? Co jsi dělal?
Než šla máma na trh, řekla mi, ať rozpálím v kamnech oheň.
- V kamnech na uhlí? - Jo.
Nejdřív jsem musel zapálit kus dřeva.
Máma tehdy prodávala rýžové nudle v rybí kari omáčce.
Pak ses osprchoval a šel do školy?
Jo. Musel jsem jít pěšky, protože auto jsme neměli.
- Bylo to daleko? - Hodně daleko.
- Jo. - Hodně kilometrů.
Jo, musel jsem tam chodit pěšky.
- Tys neměl kolo? - Ne.
Ale chtěl jsem ho. Moji kamarádi měli kola. A po škole jsem šel domů.
A pak…
Úkoly jsem nikdy nedělal.
- Nikdy. - Tys je prostě nedělal?
Ne. A víš proč?
Musel jsem umývat nádobí a hrnce z mámina obchodu.
Máma je sice umývala, ale i tak jsem jí musel pomáhat.
Nikdo mi s úkoly nepomáhal.
Nikdo.
Máma měla moc práce.
Neměla čas ani spát.
Bylo to pro nás těžké.
Od rána do večera prodávala jídlo.
A pak vytáhla kamna na ulici.
Místo nudlí prodávala Som Tam a místo smažených banánů Pad Thai.
- Pracovala i v noci. - Prodávala jídlo i v noci.
V té době jsme to neměli lehké.
Vstala jsem v pět ráno a šla na trh.
Nakoupila jsem všechny potřebné ingredience.
Pak jsem otevřela obchod.
Všechno jsem připravila a uklidila.
Nachystala jsem stoly a židle.
Musela jsem oloupat papáju a připravit směs na smažené banány.
Bylo mi přes 20. Neměla jsem peníze. To bylo to jediné, co jsem uměla.
Neměla jsem vůbec žádné peníze.
Peníze z prodeje jídla byly na nájem, na elektřinu a na vodu.
Chtěla jsem jen vydělávat.
Nechtěla jsem být bohatá.
Nevím, jak jsem ho vychovala.
Udělala tvoje máma něco, co bylo poslední kapkou?
Jo, jedna věc se stala.
Šli jsme na trh, kde byl obchod s plakáty.
Měli tam plakát psů hrajících poker.
Kolem stolu byla spousta psů.
Kouřili a hráli poker.
Líbilo se mi to. Přišlo mi to srandovní.
Požádal jsem mámu a ona mi ho koupila.
Vrátili jsme se domů
a já jsem běžel, abych ho pověsil.
Chtěl jsem ho dát pod schody.
Hledal jsem nějaké lepidlo, abych ho přilepil.
Když jsem ho připevňoval, máma ho vzala a roztrhla.
Co?
Byl jsem v šoku.
Nevěděl jsem, co dělat. Byl jsem úplně v šoku.
A pak jen naštvaně odešla.
Měl jsem pocit, jako by mi dala facku.
- Nevěděl jsem, proč to udělala. - Ne?
Tehdy ne.
Pochopil jsem, proč to udělala, až když jsem vyrostl.
Byla vyčerpaná.
Myslela, že jí pomůžu odnést věci do domu.
Papáje, strouhaný kokos, všechny ty těžké věci.
Místo toho jsem si běžel vylepit plakát.
A ona musela všechno nést.
Vůbec jsem jí nepomohl.
Proto se tak naštvala.
Nechápal jsem to.
Bylo to pro mě traumatizující.
Říkal jsem si, proč je tak zlá?
A šlo i o jiné věci.
Nikdy mě neobjala. Nikdy se se mnou neučila.
Nikdy mě neodvedla do školy, jako jiní rodiče.
Pohádka na dobrou noc? Nesmysl! To je jen ve filmech.
Byl jsem nešťastnej.
Život s ní byl pro mě utrpením.
Tak jsem se rozhodl, že uteču.
Snažil jsem se najít způsob, jak uniknout.
Myslel jsem, že bude lepší žít u příbuzných.
Už jsem je jednou navštívil.
Dali mi peníze k čínskému Novému roku. Jednou jsem u nich byl.
Dali mi pár stovek bahtů.
Byli jako můj zdroj potravy.
- Zdá se, že měli peníze. - Ano. Tak jsem šel k nim.
Kde bydleli?
Ve čtvrti Ban Bueng v Chonburi.
Tenkrát tu nebyla silnice, ale polní cesta z červené hlíny.
Když kolem projelo auto, ten prach se dostal až do domu.
Všude byl prach.
Ukradl jsem mámě peníze.
- Ukradls jí peníze? - Jo. V obchodě měla košík s penězi.
- Aha. - Měla tam mince, bankovky a amulety.
Já jsem vzal jen ty peníze. Kradl jsem je postupně několik dní.
Ten den jsem čekal na šanci, abych mohl utéct.
Dal jsem si věci do tašky od Kodaku.
Někde je rozdávali. Už nevím, jak jsem k ní přišel.
Schoval jsem ji.
Máma se vrátila.
A jako obvykle šla ke kamnům.
Začala připravovat ingredience a řekla:
„Oode, běž mi koupit sójovou omáčku.“
A v tu chvíli jsem věděl, že přišla moje chvíle.
Viděl jsem, že je zaneprázdněná, tak jsem vzal tašku…
Tenkrát tu jezdil autobus číslo 99.
Byl to červený autobus bez klimatizace.
Zastavoval u našeho domu.
Tak jsem utekl.
Neviděla jsem ho, ale někdo ho viděl nastoupit do autobusu.
Mohla jste tu noc spát?
Ne. Jak bych mohla?
Přemýšlela jsem, co dělat.
Nejela jste pro něj?
Neměla jsem peníze na autobus. Chápete?
Pak jsem vystoupil na nádraží Mo Chit.
Nevěděl jsem, jak se dostat do Chonburi. Neměl jsem tušení.
Ale v tom autobuse seděl mnich.
Tak jsem se ho zeptal, jak se dostanu do Ban Bueng v Chonburi.
Vzal mě…
Zeptal se zaměstnanců, co tam stáli.
Požádal je, aby mi ukázali, odkud jezdí autobus do Ban Bueng.
Když jsem přišel k příbuzným, lhal jsem jim.
Něco jsem si vymyslel a řekl jsem jim, že mě máma zbila.
Že mě zneužívala a nutila mě pracovat ve dne v noci.
Že hrála hazardní hry.
Chtěl jsem, aby si mysleli, že je zlá a aby mě litovali.
Byl jsem fakt kretén.
A když jsi tam žil,
kdy jsi na ni začal myslet a obávat se o ni?
Já jsem na ni vůbec nemyslel.
Byl jsem na ni tehdy hrozně naštvanej.
Nesnášel jsem ji. Ublížila mi.
Nemyslel jsem na ni.
Když jsem utekl, bylo mi 15 let.
A když jsem se vrátil, bylo mi 20.
Říkal jsem si, že bych se za ní měl jet podívat.
Utekl, ale já jsem musela přežít.
Musela jsem vydělávat.
Nemohla jsem všeho nechat.
Musela jsem platit nájem a účty.
On byl tenkrát student.
Musela jsem žít dál. Byla jsem chudá.
Nikoho jsem neměla.
Vešel jsem do domu…
a měl jsem pocit, jako by se zastavil čas.
Stejná moskytiéra, stejný ventilátor.
Nic se nezměnilo. Byl jsem…
Byl jsem pryč tolik let.
Dokonce i záchod byl stejný.
Byl jsem z toho v šoku.
A navíc… Když jsem se vrátil,
máma se chystala na nějaký náboženský obřad.
Oblékla se.
Pak si dala…
nějaké náušnice, jak to ženy dělají.
Byly z falešného zlata.
Byly staré a zničené, ale chtěla si je dát.
I řetízek byl z falešného zlata.
Pak jsem si všiml, že jí chybí přední zub.
Říkal jsem si: „Mámě chybí zub, ale tenkrát ho ještě měla.“
Neměla peníze, aby si zašla k zubaři.
Říkal jsem si:
„Propána.
Moje máma…
Moje máma…“
Nevím, jak to vysvětlit.
Jak to, že měla tak těžký život?
Měl jsem z toho tenkrát smíšené pocity. Nevím, jak dlouho jsem tam zůstal.
Říkal jsem si: „Do prdele. Počkat.”
To já… jsem ji nechal samotnou.
Opustil jsem ji pro pohodlnější život.
To já…
jsem ji opustil
a ona trpěla sama.
Říkal jsem si:
„Co jsi to za chlapa?“
Začal jsem se sám sebe ptát.
„No,
že se nestydíš.
Že se nestydíš!
Myslel sis, že ti příbuzní zajistí lepší budoucnost.
A vidíš, jak to dopadlo?
Skočil jsi z bláta do louže. Nic není lepší.
Kdo ti dá lepší budoucnost?“
A pak jsem si řekl:
„Ty jsi ten jediný, kdo ti může dát lepší budoucnost. Nikdo jiný.
Tvůj mladší bratr je ještě mladej. Ten starší je bůhvíkde.
Jen ty si můžeš vytvořit svou vlastní budoucnost.“
Pořád jsem na to myslel.
Je to proto, že jsi vyrůstal bez otce?
No…
Štvalo mě, co jsem slýchával.
- Jo. - Říkali, že jsi z neúplné rodiny.
To jsem pořád slýchával.
Lidé říkali, že s dětmi z neúplných nebo rozbitých rodin
jsou jen potíže.
Tys byl to, co říkali.
Tak jsem si myslel, že musím dělat potíže.
Pořád mi to opakovali. A došlo mi to, až když jsem vyrostl.
Řekl jsem si:
„Počkat. To je minulost. Můj táta zemřel už dávno.
Můj táta umřel. Nechte ho být.
Nechte ho odpočívat v pokoji. Zemřel.“
Se mnou to nemělo nic společného.
Nesouviselo to s tím, jak se můj život vyvine.
Nemůžu se vymlouvat na smrt svého otce.
Nemá s tím nic společného.
To ale dělá hodně lidí.
Svoje chování svádí na své rodiny.
Ale počkat. To s tebou nemá nic společného.
Je to tvůj život.
Musíš přijmout zodpovědnost.
Musíš se postarat o svůj život.
Na nic svoje špatný chování nevymlouvej.
Ten, kdo si říká: „To nezvládnu. Jsem na dně.
Zemřeli mi rodiče. Jsem z rozbité rodiny.“
Tohle, tamto.
Ten člověk se musí probrat.
Takže jsi začal mít pocit, že se chceš o mámu postarat.
Co jsi udělal? Řekls jí to?
Ne, neřekl.
Najednou…
můj život dostal nový smysl.
Předtím jsem žil ze dne na den.
Studoval jsem a trávil čas s kamarády.
Neměl jsem žádný cíl, ale to se změnilo.
Teď jsem chtěl něčeho dosáhnout.
Tak jsem musel přestat blbnout.
Jinak bych to nedokázal.
Když jsem našel svůj smysl života,
snažil jsem se z té cesty nesejít.
Dělal jsem cokoliv, abych vydělal peníze.
Víc jsem se snažil.
Našel jsem si práci.
Dostal jsem se do zábavního průmyslu a pracoval jako komparzista a účinkující.
Snažil jsem se dostat do lepší pozice.
V té době přicházela spousta práce.
Říkal jsem si, že by máma mohla přestat pracovat.
Tak jsem koupil dům, který měl 96 metrů čtverečních.
Z vlastních úspor.
Platil jsem ho ve splátkách.
Pamatuju si, že stál 1 700 000 bahtů.
Mámě jsem řekl:
„Už nemusíš pracovat. Nastěhuj se ke mně. Postarám se o tebe.“
- Tohle jsem jí řekl. - Co odpověděla?
Rozplakalo mě to.
Zrovna jsem zákazníkovi připravovala Som Tam.
Přišel a řekl mi:
„Mami, pojď se mnou bydlet do Bangkoku. Postarám se o tebe.
Postarám se o všechno.“
Pořád jsem měla sílu a byznys šel dobře.
Řekl to před mým zákazníkem.
Rozplakala jsem se a šla jsem pryč. Když zákazník odešel, promluvili jsme si.
Chtěl, abych s ním odjela do Bangkoku, a řekl, že se o mě postará.
Byla jsem šťastná. Byla jsem víc než šťastná.
Pak jsme spolu v tom domě bydleli.
Její chování se začalo zlepšovat.
Víc se mnou komunikovala.
Byli jsme znovu jako matka a syn.
Zírám na ten ventilátor na stropě…
- Co dál? - Bláznivé myšlenky.
Z bláznivých myšlenek mě bolí hlava.
- Ventilátor se točí doleva a doprava. - Ventilátor se točí doleva a doprava.
Vypadá to rozkošně.
Jaké místo zaujímá tvoje matka ve tvých show?
Místo matky.
- Udomovy matky. - Ona je šéfka.
Jo, je to šéfka.
Nic jí neunikne. Je všude.
Byla středem všeho.
Je duchovní kotvou. Vaří.
Zařídila si kuchyňku, kde se konala show.
I když nám řekli, že se uvnitř vařit nesmí.
DEAW 7, 2008 KINO SCALA
- Tak co udělala? - Postavila si kamna na parkoviště.
- Tam je to dovoleno. - Vařila tam.
Pak přinesla jídlo dovnitř.
Byla…
vychytralá.
Snažila se najít způsob, jak obejít pravidla.
- Snažila se najít skulinu. - Jo.
Šlo jí o to,
aby připravila teplá jídla.
Domácí stravu.
Žádná studená jídla.
Jo. Chtěla, abych dobře jedl.
Taky ví, co mi chutná a co mám rád.
Je hlavní kuchařkou.
Kromě vaření si zařídila i vlastní hernu.
Fakt. Zatímco já byl na pódiu,
ona na stůl rozprostřela ubrus
a hrála s mými zaměstnanci karty.
Viděla někdy tvoji show?
Tvoje představení?
Celé představení ne.
Ona jen…
nakoukla.
Jednou…
To byl Deaw…
- To bylo na Den matek. Deaw 9? - Ano.
Zjistil jsem, že přišla na show, tak jsem ji chtěl…
pochválit.
Já myslel, že se dívá na obrazovku. Mluvil jsem o minulosti.
Mluvil jsem o tom, jak jsem jí ublížil.
- Dojemná řeč. - Velmi dojemná.
Tekly mi přitom slzy.
Byl jsem dost emotivní.
Přinesli jsme si do domu tašky.
Už nevím, kolik bylo hodin.
Dům ještě nebyl ani vymalovaný.
Rozhodli jsme se spát v jednom pokoji.
Bylo tam jasné neonové světlo.
Položili jsme na zem staré futony.
A spali jsme v jednom pokoji.
Leželi jsme na futonu bez moskytiéry.
Byl tam náš starý ventilátor.
Díval jsem se na něj a…
Můj pohled na něj se od dětství změnil.
Teď se točil normálně. Chápete, jak to myslím?
Tu noc jsem byl tak šťastnej.
Byli jsme v jednom pokoji. Já si opřel nohu o máminu.
Tu noc jsme jedli a vykládali si.
Lepší jídlo jsem nikdy nejedl.
Myslím,
že jíst společně s rodinou znamená hodně.
Jestli máte rodinu,
starejte se o ni.
Myslím, že vás nikdo nebude milovat tak jako vaše matka.
Pak jsem zjistil, že když mi začaly téct slzy,
jeden ze štábu jí to běžel říct. „Madam, pojďte se podívat. Mluví o vás.“
Máma hrála karty a říká: „No a?“
„A pláče u toho.“
„Pláče? Dobře.
Tak ať pláče. Nech ho plakat.
Jen ho nech plakat. Nech ho být.“
Nech ho plakat.
Já jsem hrála karty.
„Nech ho plakat.“
- Zrovna jste rozdávala karty? - Jo?
„Já chci hrát karty.“
Začali jste spolu bydlet a už vás nic nerozdělilo.
Co mi dáš ke Dni matek?
Řekni.
- Vzdám ti hold pro tvůj příští život. - Ne, měl bys mi něco dát.
- Řekni to před kamerou. - Dám ti bezmeznou lásku.
- Co znamená tohle obětí? - To je mateřská vřelost.
No tak, řekni.
Dám 10 000 bahtů.
Proč jste ho pustila?
- Deset tisíc bahtů už mám. - Aha!
Můj pohled na ni se změnil.
Je jako můj životní partner.
Životní partner je pro mě někdo, kdo bude vždy po mém boku.
Dokud nás smrt nerozdělí.
Co kdyby někdo natočil o tvém životě film?
Jaká část tvého života by v tom filmu měla být?
Jaká scéna by byla nejdůležitější?
Musela by tam být ta část…
kolem Deaw…
Deaw 6.
Jo.
V té době jsem poznal Plau. Vlastní restaurace Chin Bo Dang.
- Majitelka Iberry Group. - Ano.
Měl jsem šanci ji poznat blíž.
Má obchodní a manažerské znalosti
a ptala se na mou firmu.
„Note, máš účetní? Je dobrá?“
Bála se, že zapomenu platit daně.
Řekl jsem jí, že účetní mám.
„Promluvím s ní, kdybys zapomněl.“
Pomohla mi s auditem.
Účetní za mnou přišla s pláčem.
„Note!“ To bylo druhý den ráno.
„Chci dát výpověď.“ Pochází z jihu.
„Chci dát výpověď.“
„Proč?“
„Pla chtěla vidět tvoje účty. Chtěla je zkontrolovat.”
„No a?“
„Říkám ti, že tohle na jihu neděláme.“
Jen se vymlouvala.
To se jižanům nelíbí?
„Pro nás je to ponižující. Končím!“
Co?
Chápal jsem ji, protože pro mě pracovala mnoho let.
Omluvil jsem se a vysvětlil jí, že Pla mi chce pomoct.
„Note, já končím. Nemůžu pracovat s někým, kdo mi nevěří.
Myslíš, že jsem ti ukradla peníze? Kdybych chtěla, udělala bych to.
A už bych s tebou nepracovala.
Mám tě ráda, ale ji nemůžu vystát.“
Objal jsem ji. Brečela mi na rameni.
Řekl jsem: „Omlouvám se. Chtěla jen pomoct.“
„Končím. Dneska končím.“
A odešla.
Jen tak.
Nevěděl jsem, jak to říct Plae.
Cítila by se provinile. Tak jsem si to nechal pro sebe.
Krátce na to
jsem šel na trh Chatuchak, abych si koupil starou skříňku.
Miluju staré dřevěné skříňky.
Šel jsem do Rojovýho obchodu, než se přestěhoval na Vlakový trh.
Měl lékárničku za 65 000 bahtů.
Doručili mi ji domů.
Neměl jsem u sebe žádnou hotovost,
tak jsem řidiči řekl, ať počká.
Požádal jsem Toda, aby mi šel vybrat peníze.
Dal jsem mu svou kartu.
Napsal jsem mu na papírek PIN a dal mu ho.
Říkám mu: „Tode, vyber 65 000 bahtů.“ A on: „Dobře.“
Můj dům je deset minut od bankomatu.
Jel na kole.
Po chvíli se vrátil.
„Note…
Prý máš na účtu jen 1 000 bahtů.“
Já na něj: „To není vtipný.
Hrál jsem ve filmech. Mám spoustu peněz. To není možný. Udělal jsi to správně?
Nemůžeš vybrat 65 000 bahtů naráz.
To nejde.
Musíš několikrát vybrat 10 000 nebo 15 000.
Ty idiote!”
Tak se vrátil.
A když přišel zpátky, řekl: „Pořád to stejný.“
„Víš co, Tode? Hej, Aueng!“
Aueng je stážistka, dělá grafický design.
„Aueng, běž s ním. Ukaž mu, jak se to dělá.“
Tak jela s ním.
Za deset minut se vrátili.
Řekla: „Note.
Tod se spletl.
Nemáš 1000 bahtů.
Zbývá ti jen jeden baht.“
Jeden baht.
Jo.
Měl jsem jeden baht.
„To není možný, aby mi zbyl jen jeden baht. Děláte si srandu?“
Můj spolupracovník Oat z Chulalongkorn univerzity mi řekl:
„Note, já tam s nimi zajedu.
Přines mi účetní knihu, my tam zajedeme a zjistíme, co se děje.“
Tak vzali kola a jeli. Byli tři.
Za 15 minut se vrátili.
A Oat na mě:
„Note,
opravdu ti zbývá jen jeden baht.“
A já: „Kurva! Jeden baht!“
Neměl jsem čím zaplatit tu skříňku.
- Tak jsem si půjčil od mámy. - Ty máš jen jeden účet?
Jo. Nechápal jsem to. Jak mi mohl zbýt jeden baht?
Zavolal jsem Pla a říkám jí:
„Pla, jak to, že mi zbývá jen jeden baht?“
Rychle zkontrolovala účet a řekla, že někdo vybral moje peníze.
Tak jsme to vyšetřovali.
Nahlásili jsme to policii, zavolali do banky a nakonec…
se mě úředník v bance zeptal, kolik mám bankovních karet.
Řekl jsem, že jen jednu.
Někdo si podal žádost o dodatkovou kartu.
Aha.
A tenhle člověk každý den vybíral peníze.
Každý den.
A platil s nimi všechno možné.
A pak mi ukázali výpis o výběrech a záznam z kamer.
Ukázalo se, že to byla ta účetní.
Měla další kartu a kradla mi peníze.
Proto chtěla okamžitě skončit.
Byla už dávno pryč. Nebyla k nalezení.
Na konci měsíce to byla katastrofa.
Spoustu věcí za mě nezaplatila.
Musel jsem zaplatit splátky za auto, za dům.
Musel jsem řešit spoustu věcí.
Byl jsem z toho zoufalej.
Byl jsem…
Byl jsem slavnej, ale neměl jsem žádnej příjem.
Jo.
Byl jsem slavnej, ale bez peněz.
V tu chvíli jsem pochopil život trochu víc.
Když jsem byl s přáteli, cítil jsem se tak prázdný.
Chápeš?
„Hele! Je tu náš bohatej kamarád!“
Bohatej? Byl jsem bez peněz.
„Dáš mi autogram, boháči?“
Bolelo mě z toho u srdce.
Uvědomil jsem si, že veškerá moje sláva je bezvýznamná.
Oni netušili, co se stalo, a já měl pocit, že předstírám.
Byl jsem fake.
To jsem v té době byl.
Musel jsem všechno prodat.
Prodal jsem i mámino auto.
Chtěl jsem prodat jeden dům, ale byl na hypotéku.
Ani jsem si nepamatoval, kdy jsem to udělal.
Nepamatoval jsem si to.
Ta účetní mě znala dobře.
Když jsem maloval, měl jsem špinavý ruce.
Podepisoval jsem papíry, aniž bych je četl. Chtěl jsem mít klid.
Vzala mi všechny peníze.
Byl jsem slavnej herec a komik.
Všichni chtěli slyšet moje vtipy.
Ale byl jsem raněnej.
Normálně, když jdu do knihkupectví, koupím si jakoukoli knihu, kterou chci.
Tehdy jsem četl knihy vestoje.
Celý den jsem je tak četl, protože jsem neměl peníze.
Líbily se mi ty časopisy o designu.
Obracel jsem stránku po stránce. Pak jsem našel článek, který se mi líbil.
Mobily ještě neměly kameru.
Musel jsem si to zapamatovat.
Chtěl jsem tu stránku vytrhnout.
Občas jsem si vyšel s kamarády z branže.
Šli jsme spolu na jídlo.
Přiznám se, že když přišel účet, předstíral jsem, že musím na záchod.
Byl jsem bez peněz.
Účet dělal 1000 nebo 2 000 bahtů.
Jít na záchod byla jediná cesta ven.
Chápete?
Styděl jsem se.
A taky jsem chodil s Pla a ona je z bohaté rodiny.
Randila s chlapem, co má jeden baht! Propána!
Bylo mi hrozně.
Pla mi pomohla všechno vyřídit.
Její kamarádka Lin mi půjčila peníze.
Byla to její bývalá spolužačka.
Pla nás představila. Neručila za mě.
Lin mi půjčila peníze
a moje záruka byl můj dům v Čiang Mai.
Ty peníze, co jsem od ní dostal byly na show Deaw 7.
Jo.
To byla show tvého života.
Páni! Ten čas mezi Deaw 6 a Deaw 7 byl mučivý.
Měl jsem jeden baht.
Ta doba mě tolik naučila.
Naučil jsem se šetřit.
Investovat.
Musel jsem si to nastudovat.
Jo jo.
Myslím, že někteří v publiku mohou mít pocit,
že jsem ti nepoložil nějaké otázky.
Jestli se chcete Udoma na něco zeptat, zvedněte…
Začnu u vás.
Chtěla bych se zeptat,
na jaké filmy nebo pořady se jako komik díváte?
Co vás baví?
Doporučím vám jednu show.
Člověk nemusí být komik, aby ho to bavilo.
Tajemství duchů.
Thajsky se to jmenuje Kai Winyarn.
Lok Winyarn… tak nějak.
Každopádně je to Tajemství duchů. Fakt doporučuji.
Až se dnes vrátíte domů, zkoukněte 66. epizodu.
Má to asi 150 epizod.
Ale doporučuji epizodu 66,
která se jmenuje „Hřích“.
Zapište si to. Epizoda 66 „Hřích“.
Tuhle show vlastní Mistr Ole.
Podle mě je nejlepším médiem Thajska.
Pro mě je číslo jedna.
Vidí, co se vám stalo.
Vidí ducha, který je kolem vás.
Může za vás s tím duchem vyjednávat.
Je fakt tak dobrej.
Dělá slušnou práci.
Nechce po vás žádné čáry a kouzla.
Nedělá černou magii.
V 66. epizodě jde o zpěvačku Salakjit Duangjan.
Je to sestra Pumpuang Duangjan.
Má přezdívku Ong.
Stalo se jí to,
že měla pocit, že umírá.
Měla zlomené srdce a chtěla umřít.
Tak se cítila.
Taky byla často nemocná.
Nemocnice pro ni byla druhým domovem a prostě chtěla umřít.
Tak šla za Mistrem Olem.
V téhle show jsou i Toffy a Somcheng.
Chodí do chrámů, aby je pomohli opravit. Jestli je chcete vidět, běžte do chrámů.
Ong šla za Mistrem Olem.
Řekla mu, co se jí stalo.
Kdykoli Mistr Ole něco vidí, řekne:
„Viděl…
Viděl jsem tvoji minulost.
Něco jsi mu udělala.
Něco jsi mu slíbila.“
Když to řekl, cítila něco zvláštního.
Ong je obyčejná milá dáma jako vy.
Cítila se divně.
Řekl: „Cítíš něco za sebou?“
„Ano, cítím na ramenech váhu. Hlavně kolem krku.“
Najednou byla posedlá.
Měla mužský hlas. Posedl ji.
Začala tančit.
„Proč jsi mě zabila? Jsem nevinný. Proč jsi mě zabila?“
Hrozně mě to zaujalo. Nemohl jsem se přestat dívat.
„Proč jsi mě zabila? Jsem nevinný.“
Měla mužský hlas.
„Proč jsi mě zabila?“
Mistr Ole viděl, co se stalo.
Ten incident se stal v nedalekém chrámu, kde bývalo popraviště.
Na internetu hledali chrám v Sukhothai a našli chrám Phlai Chumpon.
Tak se tam rozhodli jít.
A aby to napravili, musí být na místě činu.
Tak tam všichni šli.
Když tam dorazili, bylo jí ještě hůř.
„Proč jsi mě zabila? Nebyla to moje vina. Proč jsi mě zabila?“
Mistr Ole s tím duchem začal vyjednávat.
„Uklidni se.“
„Ne!“
„Můžeš jí odpustit?“
„V žádném případě! Chci její život. Chci její krev.
Jestli mi dáš její krev, odpustím jí. No tak! Udělej to!“
Tak mě to chytlo, že jsem přestal dělat, co jsem dělal.
Díval jsem se dál.
„Ani nevíš, jak to bolelo.
Čekám už přes 100 let.
Donutila jsi mě podříznout si hrdlo.
Víš, jak to bolelo?“
Bylo to tak dramatické.
„Víš, člověk nezemře jen z jednoho říznutí pod krkem.
Musel jsem se podřezávat znovu a znovu.“
No…
Šlo o to,
že Ong nechala někoho zabít – toho muže, který ji posedl.
Ten muž byl nevinen, ale zabila ho.
A Mistr Ole řekl: „Viděl jsem to.
Byli tam i další.
Matka a její dítě.“
Vzala je jako rukojmí, aby si podřízl vlastní hrdlo.
„Fakt to bolelo.
Donutila jsi mě k tomu. Země byla pokrytá mou krví.
Chci tvůj život.“
Mistr Ole se ho snažil přesvědčit. Je advokát duchů.
„Chci její krev! Dej mi ji!“
Ole mu řekl: „Může místo toho darovat krev?“
„Ne! Já si podřízl krk a ona má darovat krev?
V žádném případě! Ne!“
„A co když daruje krev stovce nemocnicím?
Udělá to do třech měsíců.“
„Ne! V žádném případě! Chci ji zabít. Chci její život.“
„A co vysvěcení?
Vysvětíme pro tebe na thajský Nový rok 100 lidí.“
Když to uslyšel, uklidnil se.
„Chceš to?“
Zdálo se, že mu duch nevěří.
Tak Mistr Ole požádal fanoušky své show, aby pro něj byli vysvěceni.
Sto lidí na thajský Nový rok.
„Pokud souhlasíš, řekni, že jí odpouštíš.“
Tahle část byla dost emotivní.
Kamera zabrala Oleho.
Pak zabrala Toffyho a Somchenga.
Všichni byli z jeho odpovědi nervózní.
„Odpouštím ti!“
Zazněla hudba a lidé v chrámu tleskali.
Odpustil jí.
Konečně to udělal. Brečel jsem u toho.
Přišel mnich a řekl Ong, aby nalila vodu zasvěcení.
Nebyla to ta pravá Ong, ale ten duch.
Jeden mnich začal zpívat.
A Ong…
Pokračoval ve zpěvu a jakmile skončil, omdlela.
Tehdy jsem si uvědomil,
že tu show musím sponzorovat.
Hned jsem zavolal Belle.
„Bello! Máš číslo na Toffyho? Zavoláš mu?
Chci tu show sponzorovat.“
- „Sponzorovat čím?“ - „Já nevím.“
„Chceš s ní spojit své jméno?“
„Ne, jen ji chci podpořit.
Viděl jsem, že používají staré mikrofony.
Zeptej se, jestli nepotřebují bezdrátové.
Pokud ano, běž jim čtyři koupit.
Chci toho být součástí.“
Vážně.
Hrozně mě to baví.
Podívejte se i na epizodu 109.
- Další epizoda! - Epizoda 109.
Jmenuje se „Zaklínadlo“.
Dobře.
Tento případ se týkal Karna.
Je to mladý, ženatý muž.
Je to normální chlap,
ale něco v sobě cítí.
Jako by v něm byli další lidé.
Pokaždé, když jde do chrámu, zvrací a je mu zle.
Kdykoli potkal slavné mnichy, bylo mu hrozně zle.
Jako by něco nechtělo, aby dělal dobré skutky.
Šel do nemocnice, kde mu dali léky.
Řekli mu, že má bipolární poruchu. Trpěl už 22 let.
Pak ale potkal Mistra Oleho a ten viděl, co se mu stalo.
Řekl mu, že v jeho minulém životě byl černokněžník.
Byl to mnich, ale věnoval se černé magii.
Zadržoval duchy a byl neuctivý ke svým učitelům.
Proto ho ten duch následoval do tohoto života.
Nebyl to jen jeden duch, ale osm.
Střídali se, aby ovládali jeho tělo.
Bipolární znamená, že máte dvě osobnosti.
„Tri“ znamená tři.
Pět, osm. Takže byl osmipolární.
Zkoukněte to.
Jeho osobnosti se pořád měnily. Bylo to fakt dobrý! Zatraceně dobrý!
Fakt.
Mistr Ole mu řekl, co udělal a on musel požádat o odpuštění.
Tak šli do chrámu…
Do nějakého chrámu v Nonthaburi.
Tam žil ve svém minulém životě.
Přijeli tam.
Mistr Ole ho držel za ruce, aby s těmi duchy mohl promlouvat.
Mistr Ole ho chytil za ruce, načež ho posedli.
Začal dělat…
„Nechte ho být.“
„Proč ho neopustíte?“ zeptal se Ole.
„Protože nechceme.“
- „Můžete opustit jeho tělo?“ - „Ne!“
„Pak vás budu muset potrestat.“
„Tak do toho!“
Karn začal být hrubý a agresivní.
„No tak!“
„Tak do toho!“
Vyzvracel se a byl zase normální.
Ole se ho zeptal, jestli ví, co udělal, a on řekl, že ano.
A tak mu řekl, co musí udělat.
Musel se omluvit za všechny chyby, které udělal.
Také musel mnichům nabídnout oběť, aby ti duchové získali zásluhy.
Všech těch osm duchů, kterým v minulém životě ublížil.
Ale jeden z nich žádné zásluhy nechtěl.
Bojovali v něm.
Další scéna.
Chystal se nabídnout mnichovi oběť.
Oběť byla nachystaná.
A mnich řekl „Pomodlíme se.“
Nejdřív se museli pomodlit šílu.
Mnich začal zpívat.
Karn to musel zopakovat.
Bojoval s těmi duchy uvnitř.
Nechtěli, aby se modlil.
Mistr Ole mu opakoval, aby vydržel a bránil se.
Jeden řádek měl za sebou. Trvalo to asi pět minut.
Pokračoval v modlitbě a snažil se bojovat.
Ti duchové byli tak…
Kdyby to byl hollywoodský film, určitě by dostal Oscara.
Vypadalo to fakt opravdově.
Bojoval s těmi osmi duchy a nakonec dokončil celou modlitbu.
Jeden mnich ho polil svěcenou vodou a řekl:
„Nechte ho být. Vraťte se tam, kam patříte.“
Jsem unavenej.
Podívejte se na to sami.
Nechtěli ho pustit.
Bylo to fakt skvělý.
Nemohl jsem si odskočit ani na záchod.
Byla to sranda.
Miluju tuhle show.
Od té doby jsem se stal Toffyho fanouškem.
I další epizody jsou dobrý.
Toffy rád navštěvuje místa, kde spatřili UFO.
Šel jsem s ním.
Řekl jsem mu, že s ním půjdu, ale nesmí mě vyfotit.
Je to dlouhý příběh, ale zkrátím ho.
Jel jsem s ním do Uthai Thani.
Mám hodně práce,
ale nikdy neodmítnu výlet za nadpřirozenými věcmi.
Já myslel, že svůj čas využíváš produktivně.
- To nebylo produktivní? - Já nevím.
Já chtěl vědět, jestli existují.
Vždycky mě zajímalo, jestli je to fake, nebo ne.
Pete Thongchua říká, že s nimi komunikuje.
Zeptal jsem se Toffyho, kam na ně chodí.
Řekl mi datum a že pojedeme do Uthai Thani.
Tak jsem jel.
Jel jsem se dvěma skeptiky.
S Bellou a Yayou, mojí účetní.
Přijeli jsme do hotelu.
Mysleli jsme, že přijdou až pozdě v noci,
tak jsme si chtěli zdřímnout.
Do hotelu jsme dorazili kolem šesté večer.
Chtěli jsme jít spát a vstát o půlnoci.
Zeptal jsem se Toffyho, kdy přiletí.
Řekl, že v sedm večer.
Nebyl jsem vůbec připravenej.
Rychle jsem se oblékl, abych to nezmeškal.
Protože UFO lítá hrozně rychle.
Nesmíš zahálet, jinak ti uletí.
Co když přiletí jen jedno? To by mě naštvalo. Jel jsem takovou dálku!
Přišli jsme na velké prostranství jednoho střediska.
V té době tam nebyl žádný host.
Mohli jsme dělat, co chceme.
Zhasli všechna světla, abychom je dobře viděli.
Toffy postavil stan.
Přinesl i židli a pokerovou sadu, aby mohl hrát s kamarády.
Najednou řekl, že je musíme přivolat.
Já myslel, že použijeme signální panel.
Chápete? Jako na letadle.
Vysílá signál.
Načež jsem si všiml, že Toffy seděl a meditoval.
Ale počkat.
Meditovat?
Nevěděl jsem, co dělat.
Byl jsem…
Byl jsem zmatenej. Nenaučil mě, jak je přivolat.
Já jen…
Bella ležela na zemi.
Někteří byli na mobilu a já mluvil k mimozemšťanům.
„UFO, mimozemské bytosti,
jsem vážně zvědavej,
jestli opravdu existujete.
Pokud ano, ukažte se. Přijel jsem až sem, abych vás viděl.“
Mluvil jsem s nimi ve své mysli. Takhle nějak.
Po chvíli Toffy otevřel oči.
Zeptal jsem se ho, co jim řekl.
Řekl, že s nimi mluvil na rovinu.
„Dnes je tu můj dobrý přítel.“
Hm?
Stačí říct, že jsem přišel?
To funguje?
„Je tady. Nezklamte ho.“
Cože?
- Vyvíjí na ně tlak. - Skvělý.
Tak se to dá taky udělat?
„Aby mohl být svědkem vaší existence. Prosím, ukažte se mu.“
Takhle se mluví s UFO?
Ale počkejte, to ještě není to nejlepší.
Ještě se nesmějte.
Když mi to řekl, podíval jsem se vzhůru.
Jeden z naší skupiny měl zelené laserové pero,
aby nám ukázal, kde jsou, protože nebe je tak velké.
Je na něm tolik hvězd.
Je jich tolik, že nepoznám, co je UFO.
Tenhle chlap je Toffyho pravá ruka.
- On ukazuje, kde je UFO? - Jo.
„Vlevo!“
A já: „Kde vlevo?“
„Ukazuju na to. Tady vlevo!“
A ukázal.
Sakra, fakt je to pravda.
Je to pravda. Vím, jak šíleně to musí znít.
Takhle jsem se s Petem cítil.
Sakra, teď jsem jedním z nich.
Fakt existují, lidi!
Dobře, poslouchejte.
Venuše je nejjasnější. Ostatní jsou jako tečky.
Ale to, na co ukázal, se hýbalo.
Šlo to hrozně rychle.
Když jsme to viděli,
Bella a Yaya řekly: „To může být i letadlo.“
Zkontrolovali leteckou aplikaci, jestli to bylo letadlo.
- Nebylo. - Letadlo?
Jo. Nebylo to letadlo.
Zkontrolovali jsme i aplikaci pro sledování satelitů.
A nic.
Nebylo to letadlo ani satelit, takže to mohlo být UFO.
Letadla se obvykle pohybují takhle.
Tento objekt se pohyboval nahoru a dolů…
Počkat! Dělají tohle hvězdy?
Fakt?
Pak těch objektů bylo čím dál víc. A pohybovaly se tolika směry.
Některé blikaly.
Tu noc…
- Nepřeháním. Vím, že to tak bude znít. - Jo.
Tu noc tam bylo 51 UFO.
Ale vypadaly spíš jako tečky.
Co znamená UFO?
- UFO znamená… - Neidentifikovaný létající objekt.
Byly jako pohyblivé tečky.
A Toffy je navíc požádal:
„Zablikejte, prosím.“
- Nemohl jsem tomu uvěřit. - Zablikaly?
Byl jsem fakt v šoku.
Dívali jsme se od sedmi večer až do půlnoci.
Toffy mi řekl, ať si jdu odpočinout. „Show skončila.“
To řekl?
V prvním kole jsme viděli asi 30 UFO.
Zeptal jsem se, kdy bude další kolo.
Řekl, že přiletí kolem čtvrté ráno.
Jak to věděl?
Zeptal jsem se ho, jak zná jejich rozvrh.
Jak to věděl?
Řekl, že se tím zabývá už přes 20 let.
Od doby, co slyšel o incidentu v Khao Kala.
Proto zná jejich načasování.
Šel jsem spát a probudil se ve čtyři ráno.
Když jsem vyšel ven, zaslechl jsem: „To už je dnes v noci 37. UFO.“
Jasně jsem to viděl.
A říkám si: „Co? To nemůže být pravda.
Jak to mám říct svým kamarádům? Byl jsem si jistej, že nic neuvidím!“
Tohle jsem nečekal.
Myslel jsem, že o tom výletu budu doma vykládat vtipy.
Ale ukázalo se, že je to pravda. Do háje.
Na cestě domů jsem byl pořád zmatenej.
Nemohl jsem pochopit, co se stalo. Přemýšlel jsem o dalším kroku.
V Khao Kala je klub UFO, tak mě napadlo tam jít.
Ale to jsou zarytí fanoušci.
To znamená, že si dávají jména.
Jo.
Třeba Neptun 16.
Pluto 15.
To dělají.
A každý z nich má přijímač signálu.
Snažil jsem se vymyslet si jméno.
Neptun, Pluto…
Viagra 11.
To není planeta.
Bál jsem se, že tomu propadnu.
Toffy mi řekl: „Nechoď tam. Mohli by tě vyfotit.
Tady je to soukromější.“
Fakt mě to chytlo.
Prosím, nedělejte to.
Budete tím posedlí jako já.
Zjistili jsme, kdo je Note Udom Taephanich.
Teď známe i tvé další stránky, kromě toho, že jsi stand-up komik.
Jinými slovy,
tvoje stand-up komedie je jen vrcholem ledovce.
Dnes jsme měli možnost vidět
i zbytek toho ledovce.
Není vtipný nejen na pódiu,
ale i v životě.
Note Udom Taephanich!
Díky moc. Děkuji.
Moc vám všem děkuji.
Díky moc.
UDOM TAEPHANICH KONEC
Překlad titulků: Leona Filip