Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Er du glad og i humør Så klap nu
Nå, sådan føles det.
Herlig måde at starte showet på og tak til Note, der er ophavsmanden.
Listig måde at få folk til at klappe to gange for dig.
I dag er noget særligt.
Vi skal sludre lidt med Thailands mest kendte standup-komiker.
Jeg vil prøve at slå hans rekord
og sige noget til jer, så I klapper mere end to gange.
Sådan!
Som alle ved,
er Note ikke meget for at troppe op offentligt.
Især ikke til sådan et talkshow.
Det er 14 år siden, han sidst deltog i et talkshow.
Så i dag er noget særligt.
Og nu…
Tag varmt imod
Note eller Udom Taephanich!
Hej med jer.
Lad mig starte med en populær hilsen.
Hvordan går det?
Ret skidt for at være ærlig.
Jeg er blevet ældre, og så bliver man lettere syg.
-Ja. -Om morgenen…
Man har nærmest et symptom om dagen. Der sker noget hver dag.
Det kan være knæet eller sure opstød eller måske ondt i ryggen.
Det er meget normalt for os ældre, ikke?
Jeg vil gerne tale om dit seneste show, Deaw 13.
Hvordan var det?
Vanskeligt.
-Hvorfor? -Hvorfor?
Fordi jeg aldrig havde optrådt for et publikum, der bar masker.
-Okay. -Der kom 5.000 til hver forestilling.
Ti forestillinger betød i alt 50.000 med maske på.
Når jeg optrådte, anede jeg ikke, om de lo.
Nej.
Der var slet ingen reaktion. Det havde jeg ikke prøvet før.
Man kan ikke oplæres i, hvordan den situation takles.
Det var noget nyt for mig.
Normalt når man laver standup, har man jo folks reaktion.
-Ja, jeg kan se den. -Og den vejleder en.
Standup er lidt som bordtennis. Man server. Publikum slår bolden tilbage.
Når folk hygger sig, sender jeg flere jokes afsted.
Der er en slags samspil.
Men med Deaw 13 føltes det mere som et online-møde.
Kender I Zoom? Sådan var det.
Der var 5.000 mennesker. Jeg var helt handlingslammet.
Hvordan løste du det?
Først var jeg på herrens mark, men så fandt vi på noget.
Vi placerede mikrofoner tæt på publikum
og knyttede lyden til en skærm ved siden af mig.
-Så jeg vidste… -Så du kan høre dem.
…at de nød forestillingen, men ikke ville vise det.
-Lyden ville være… -Ja.
Når de grinede bag maskerne, kunne jeg kun se øjnene.
DEAW 13, 2022
Godt.
Jeg ved ikke, om det er noget, I har tænkt over.
Når vi ser hans shows,
fortæller han altid historier om folk, han kender.
Er det sande historier?
De er helt sande, men lad mig sige en ting…
Mit show er som "kokkens bord".
Jeg præsenterer mine historier, som en kok præsenterer sine retter.
Er de ikke ægte, ville jeg ikke kunne huske dem.
-Javel. -Jeg ville intet huske.
Jeg skal kunne se historien for mig, når jeg fortæller den.
-Ellers bliver den ikke god. -Nemlig.
Den der ånd i mit hus, ikke? Det kan jeg ikke opdigte, vel?
Det skete. Og ånden er der stadig.
-Er den? -Ja, ånden er der.
Ved den, du taler om den?
Ups! Hjemsøg nu ikke mine drømme.
Åh!
Er her normalt sådan, når du kommer hjem?
Ja. Her er altid ret mørkt. Der er kun mørke.
-Normalt tænder jeg lige lyset. -Ja.
-Lyset er tændt sådan her. -Okay.
Så går jeg ind på mit værelse herfra.
-Det er mit soveværelse. -Der er også mørkt.
-Ja. -Okay.
-Mere mørke. Kom ind. -Okay.
-Det her er min aftenrutine. -Godt.
Her er din seng.
-Jeg sover i den side. -Ja.
-A-ha! Okay. -Jeg sover her.
Okay.
-Jeg lægger mig. -Og ser TV.
Ja. Normalt ser jeg TV og ligger her.
Du sagde, ånden så ned på dig.
-Lige her. Her var Aum-im… -Ja.
Hun kan se ånder og siger, den holder til her.
-Den så på dig, mens du sov. -Jeg lå der.
Nogle gange står den derovre, men den er altid i nærheden af min seng.
Det er, hvad hun forklarede mig.
Ville du stadig sove her, hvis du var mig?
-Den her hjælper mig. -Hvad er det?
Det er en talisman fra en shaman i Chiang Mai.
-Beskytter den dig? -Ja.
Den beskytter. Han lavede den til mig.
For at holde ånden væk.
-Jeg ved ikke… -Ja.
…om det holder ånden væk herfra, eller om det holder den her.
-Den er her bare. -Ja.
Så når jeg går i seng…
-Jeg er bange. -Ja.
Det er ikke let at sove godt om natten, men jeg vænner mig gradvist til det.
Skete der noget underligt, så du vidste, der var en ånd?
-Var der en lyd? -Ja, det var der.
Den er der, når jeg falder i søvn. Og det her er en personlig overbevisning.
Når jeg er ved at falde i søvn, eller lige før jeg vågner, så sker det.
Sådan her.
Det fortsætter den vej.
Der er kun luft bag væggen.
-Der er intet. -Det er solide mursten.
Nogle gange kører lyden hele vejen her.
Sådan her.
Der er ikke plads til kravl i aircondition-anlægget.
Det lød, som om en kat sloges med en mus.
Og der er intet tomrum over loftet. Det er kun ren beton.
Ingen hulrum eller andet. Prøv engang at sove her.
-Bare en nat. -Prøv det.
-Ja. Gør det nu. -Så gør jeg det.
Jeg…
-Du er voksen. -Nemlig.
Ja, ja. Her sover jeg.
-Læg dig. -Sover du sådan?
-Ja. -Du sover her.
Ja.
-Skal vi slukke lyset? -Ja, vi slukker lyset.
Nu skal vi sove. Sådan gør jeg normalt.
Jeg kan mærke…
Jeg har aldrig følt mig ensom, når jeg før blev puttet.
-Godt. -Nu mangler der bare en lotus.
Vent lige.
-Han er ikke død. -Sluk lyset. Den skal også slukkes.
Jeg sover i mørket sådan her. Prøv at forestille dig det, okay?
-Okay. -Aum-im sagde, ånden stod her.
Jeg så den ikke, men kan godt forestille mig den.
Min fantasi løber løbsk.
Det er ikke let at sove om natten.
-Hvem skulle tro… -Jeg vil helst ligge på højre side.
Jeg tænkte, at lå jeg på højre side, ville jeg se noget.
-Måske benene. -Åh nej.
Så tænkte jeg, jeg hellere ville ligge på venstre side.
-Så rejser hårene sig på armene. -Ja.
For du ser ikke, hvad der er bag dig. Det er uhyggeligt, at der kan stå nogen.
Det er, som om nogen skubbede til sengen.
-Jeg forestiller mig alt muligt. -Godt…
Okay.
Vi ses, Pa Ted. Godnat.
Jeg tænker, at alle dine historier jo er sjove.
Men da det skete, var det overhovedet ikke sjovt.
Det var mest ikke spor sjovt.
Der var en person…
…der bad mig se på hajer.
Hvornår fortalte jeg den historie? Kan du huske showet?
-11. -Nogen sagde, det var Deaw 11.
Jeg var rasende på den mor og datter, og jeg bliver ellers ikke sådan vred.
Men det blev jeg her.
Møder jeg dem igen, jager jeg en gaffel i øjnene på dem.
Mit liv gik strygende. Hvorfor talte de overhovedet til mig?
De henvendte sig og sagde, at datteren var stor fan.
De bad mig om at se på hajer med dem.
Jeg hørte først senere, at de bare manglede en i gruppen.
Hendes fyr skulle have deltaget, men de slog op.
-Ja. -Derfor spurgte de mig.
Så jeg tog med.
De sagde, det ikke var koldt. Jeg hader kulde.
De sagde, at "en jakke var nok".
Gu var det ej!
Jeg blev søsyg, og jeg var rasende.
På tilbagevejen talte jeg slet ikke til dem.
Men du gjorde det til en sjov anekdote.
Jeg tror, man er nødt til at gøre de dårlige minder til sjove historier.
Jeg måtte bare overvinde det.
Når jeg så ser dem igen, kan jeg grine af det.
-Og ellers… -Ellers ville jeg lide ret meget.
-Det er en slags healing. -Ja.
Der er noget andet, der undrer mig. Noget, jeg har hørt fra dine shows.
Folk omkring dig er alle sammen underlige.
Hvorfor er de det?
Hvorfor tiltrækker du så mange af dem?
Det spurgte jeg faktisk en munk om.
Jeg spurgte ham, hvorfor de mennesker er i mit liv.
Var jeg ond i et tidligere liv? For det kan jeg rette op på.
Gæt, hvad han sagde.
Han sagde: "Udo(…
Krage søger altid mage".
Så jeg indså, at det var mig.
Den her ene gang…
Det var… Det var i sidste uge.
Der var en kvinde på 29 år.
Hun så godt ud.
Hun tog en bus fra…
Var det ikke Trat? Hun kom hjem til mig, da min mor var der.
Hun sagde, hun var kæmpe fan, og bad mig signere en bog.
Men faktisk ville hun låne 250.000 baht af mig.
-Hun var kæmpe fan. -Nemlig.
-Så… -Da du signerede, sagde hun…
Nej, jeg var ikke hjemme. Hun opsøgte mig, men jeg var ikke hjemme.
Min mor var der.
Hun skrev også et brev og lagde det i bogen.
-Okay. -Hun ville låne 250.000 baht.
Til at starte et nyt liv. Hun skrev om sine problemer.
-Om at betale tilbage… -Ja.
Hun sagde, hun nok skulle betale mig tilbage,
hvis hun vandt i lotteriet.
Så ville hun give mig 2,5 mio. baht.
Men vandt hun ikke i lotteriet, ville hun ikke kunne afdrage gælden.
Men så ville hun betale mig tilbage i gode gerninger.
Det skrev hun, og det var rørende.
"Når du dør, lover jeg dig,
at jeg altid vil gøre gode gerninger for dig."
-Dit næste liv lyder lovende. -Hun ville give mig sine gerninger.
Er det ikke utroligt?
Folk vil altid låne penge af mig. Det sker ret tit for tiden.
Jeg tiltrækker mange af den type.
Så…
…der var…
…en, der sendte en SMS.
Han ville købe et hus, fordi en lejlighed ikke var komfortabel.
Han havde set sit drømmehus,
hvor ville han bo med sin mor og sine søskende.
Huset var områdets mindste og kostede 9 mio. baht.
Jeg skrev og spurgte, hvor meget han manglede.
Nemlig.
"Ni millioner," sagde han.
Altså hele beløbet.
Jeg var ærlig over for ham.
Jeg spurgte, hvordan han ville betale mig tilbage.
Han sagde, han var lærer.
Han fik 20-30.000 i løn, så han ville give mig 10.000 hver måned.
-På et lån på ni millioner? -10.000 baht om måneden.
Jeg bad min revisor regne på det.
Det ville tage ham … 75 år at betale mig tilbage.
Jeg er i 50'erne.
Gælden ville være afdraget, når jeg er 125 år og ligger i min seng.
-Men du får 10.000 om måneden. -Sandt nok. Mine børnebørn vil sige:
"Farfar, han har overført pengene.
Blink, hvis du kan høre mig."
Jeg mener det. Den type findes faktisk.
Der var en, der betalte med…
-Som at betale en gæld. -Okay.
-Han lånte 400.000. -En anden person?
Ja. Der er flere, end jeg kan tælle.
Han lånte 400.000 baht.
Mange år efter gik han lige ind i mit hus.
Okay.
Jeg var glad for at se ham.
-Jeg spurgte, hvordan det gik. -Han sagde: "Jeg vil betale min gæld."
Han havde noget med, som han pakkede ud. Han havde malet et maleri.
-Det var ikke penge. -Nemlig.
"Udom, normalt sælger jeg dem for 500.000."
Det var ikke malet af en kendt kunstner.
I ved, Leonardo Da Vinci, Rembrandt eller Yayoi Kusama.
Det kunne slet ikke måle sig med det.
Maleriet her kunne være malet af hvem som helst.
Hvem ville give 500.000 for det?
Jeg blæser på, hvor meget han sælger det for.
Det gav han mig. Jeg var helt paf dengang. Totalt paf.
Så gik han igen, og jeg ville spørge, om han ville have byttepenge?
Jeg kappede kontakten.
Det var…
Forestil dig, du er på restaurant.
Du tegner noget og siger så: "En gang ris, tak."
Det er vildt. Hvem tror du, du er?
Han mente, han havde afbetalt sin gæld.
Tror du, jeg ville hænge det maleri op?
Gjorde jeg, ville jeg jo fornærme mig selv.
Det ville vise, hvor dum jeg er.
Nu har jeg lyst til at låne penge af dig.
Jeg er så blødsøden.
Siger de, de er kæmpe fans, giver jeg dem så let som ingenting alt, de beder om.
Især hvis de græder.
Og har store nødder.
"Tag mine penge." Helt uden at tænke mig om.
-Seriøst. -Den historie var så sjov.
Den kunne indgå i din forestilling.
Men du bruger den ikke. Er der nogle kriterier?
Er historierne enten til venner eller til brug i forestillingen?
Jeg har kriterier.
Jeg fortæller intet til forestillingen, som kan give mig problemer.
Nemlig.
Eller en historie, der ikke passer til publikum.
Jeg er…
Jeg er komiker i et land, hvor folk i alle aldre kommer til showet.
Sådan er det ikke i andre lande. Nogle historier er uegnede for børn.
Har der før været problemer?
Jeg gjorde nar af "onkel Tu", den tidligere statsminister.
Det var, da han lige var blevet statsminister.
En soldat ringede til mig bagefter.
En rigtig soldat.
Jeg ved, han var ægte, for han fortalte mig sin rang.
Jeg kan huske hans stemme. Siger jeg navnet, kender I det.
Men jeg skal ikke have noget klinket ved at sige hans navn.
Men jeg kan sige, han ringede til mig.
Han truede mig ikke.
Men han skældte mig ud.
-Okay. -Og han var virkelig høflig.
Han ringede til min assistent først og bad hende sige, han havde ringet.
"Shit," tænkte jeg, da jeg så sedlen. Jeg ringede straks tilbage
Han sagde: "Note, det er…
Jeg er…
Jeg ville bare sige, at vi så klippet.
Vi så, hvad du gjorde.
Det er okay med ministeren.
Ja, han så det.
Lad mig fortælle dig en ting.
Du må ikke glemme,
at du er forbillede for mange unge mennesker.
Det ved du måske ikke.
Vær varsom med, hvad du siger i det offentlige rum.
Bare for god ordens skyld.
De unge skulle nødig misforstå…
…og tro, ministeren er genstridig."
Misforstå hvad?
Det ved alle da.
"Du skal være mere påpasselig, når du taler i det offentlige rum.
Tjek dine fakta. Vi er ikke vrede.
Vi hæmmer ikke dine rettigheder. Du kan gøre, hvad du vil.
Men vær påpasselig.
Og bare rolig. Jeg er kæmpe fan.
Jeg kommer 100 % til dit næste show."
Jeg tænkte: "Inviterede jeg dig? Vil jeg have, du kommer?"
-Noget i den dur. -Ja.
Og det der for nylig med hr. Srisuwan.
NOTES UDSAGN I DEAW 13 VAR ABSURDE
Jeg bruger ikke SoMe så meget.
Jeg hørte nyheden, da jeg var ude.
Nogen sagde: "Jeg støtter dig!"
Det sagde folk, jeg mødte på gaden.
En taxichauffør sagde:
"Sagsøg ham!" "Hvem?", tænkte jeg.
"Jeg sendte dig penge til advokaten!"
Sendte hvad?
Jeg fattede ikke en brik.
Folk opmuntrede mig.
Gør de det, så er der ved at falde brænde ned et sted.
Jeg tjekkede nyhederne, og det var så Srisuwan.
Jeg var ret chokeret.
Han sagsøgte mig ikke, men han indgav en klage.
For sagsøgerne burde være Lung Tu og Lung Porn.
De kan sagsøge. Han skrev bare og klagede over det.
Jeg…
Jeg burde egentlig takke ham.
Han hjalp nærmest med at reklamere for showet på Netflix.
Jeg burde takke ham.
Sandt nok. Der var nok nogen, der ikke havde hørt om showet på Netflix.
Det her bliver også vist på Netflix.
Du bør gøre noget for at sikre seertallene.
-Slå ham måske? -Nej!
Folk troede, jeg betalte nogen for at slå ham.
-Gjorde du? -Nej.
Men ud fra hvad der skete, så det godt nok sådan ud.
Jeg bekræfter, jeg aldrig ville gøre sådan noget.
Men sendte jeg penge? Ja.
Vent. Det var en spøg. Det ville gøre ham vred.
Srisuwan, jeg…
Jeg beundrer dig. For du…
Hvordan siger jeg det? Der er fire grunde til hans succes.
Lidenskab, omhu, pligtopfyldenhed og ihærdighed.
Han har en lidenskab for noget, som han gør igen og igen.
Han gør det igen og igen uden at tøve. Han har alle de grunde.
-Ja. -Men…
Lad os bare sige, jeg ikke synes, han er underlig.
Okay.
Der er jo altid en eller to af den type i skolen, ikke?
Dem, der sladrer.
De er normalt lærerens kæledægge.
"Udom spiser slik i timen." Noget i den dur.
"Udoms skjorte hænger uden på bukserne."
"Udom gik på wc tre gange i dag."
Sådan er de. Lærerne elsker dem.
De får gode karakterer, men deres venner elsker dem ikke.
Jeg tror, Srisuwan skal glemme alt om rampelyset.
Al den opmærksomhed, han fik…
Det er ret meget. Alt for meget.
Mere rampelys end fra Lung Tus kunstige sol.
Han er nærmest selv lyskilden.
Han behøver ikke opsøge rampelyset eller gøre egoet.
Navnet siger allerede det hele.
"Sri" betyder "lys". Det betyder også "klar aura".
"Suwan" betyder "gylden". Så han har en gylden aura.
-Ja. -Hans efternavn er Chanya.
Det betyder "etik", som jeg synes, han mangler.
Er det en kompliment?
-Du skal vide, jeg støtter dig. -Okay.
Note, jeg kan se folk bag dig. De ser ikke glade ud.
-Jeg tror lige, vi bytter plads. -Okay.
-Lad os bytte plads. -Okay.
Så de også kan se dit ansigt.
Er det bedre? Er I okay nu?
-Nu kan I se mit ansigt. -Ja.
Du er den første, der startede med standup-komedie i Thailand.
Dit første show var i 1995.
Dengang var thailænderne ikke så bekendt med den type forestilling.
De så det måske i film fra Vesten. Hvordan startede det?
Jeg havde som dig aldrig hørt om det før.
En dag kom Aeo, der underviser i drama.
Hun sagde, jeg skulle lave standup-komedie.
Jeg anede ikke, hvad det var.
Der var også Chonprakan Chanrueng. Han underviser i drama.
De sagde begge det samme.
Vi sad sammen, og så sagde de det. De sagde, jeg er god til at fortælle.
Jeg spurgte andre om det, men de vidste det heller ikke.
Jeg vidste, det er en komiker, der fortæller jokes.
Jeg vidste ikke, hvordan man gjorde.
Så jeg bad min ven købe videobånd med standup i England.
Dem så jeg så.
Jeg forstod intet, for det var jo på engelsk.
Jeg hyrede en engelskunderviser. Hun hed Kelly.
Hun underviste i engelsk i Lampang.
Vi mødtes og så en video sammen.
Hun grinede meget. Jeg spurte, hvad komikeren sagde.
Hun taler lidt thai og sagde, han talte om sin familie.
Det forvirrede mig endnu mere. Jeg ville vide, hvordan man gjorde.
Hvordan man starter og slutter showet, men han bare lagde mikrofonen og gik.
Det var nyt for mig.
Det gjorde mig mere nysgerrig.
Jeg ville prøve det.
Jeg skrev et manus og optrådte på en lille scene.
Dengang var jeg med i en komikergruppe.
Den hed Yutthakarn Kayab Nguek. Der var mange medlemmer.
Jeg undersøgte alting selv. Det blev jeg ved med i lang tid.
Det tog cirka to år.
Jeg gjorde det i det skjulte, for inderst inde troede jeg på, jeg kunne.
Hvis nogen af jer vil være model, og hvis I har mange fjender,
får I flere opgaver.
Hvis I er rastløse og opfarende, kan I blive model. Nu skal I se.
Hvem er det?
Hvem fanden er du?
Har I ikke set en mand før?
Før man går backstage: "Ser han stadig på mig?"
Hvad med navnet "Deaw Microphone"?
Da jeg ville lave mit første show i Muang Thai-auditoriet,
skulle showet have et navn.
"Standup-komedie" gik ikke, for det forstod folk ikke.
Dengang kendte folk ikke fænomenet.
Jeg ville have et simpelt navn på thai.
Jeg prøvede at finde et navn til plakaterne.
Jeg tænkte, mens jeg så TV. De viste en tennisturnering.
Ja, det var tennis.
Speakeren sagde noget i retning af:
"Kvindernes single" eller "mændenes single".
Jeg kunne lide ordet "single", deaw på thai, så det brugte jeg.
Nu stod der "Deaw Microphone" på plakaten.
Sådan fik jeg navnet. Det fængede så ret godt.
Jeg anede ikke, jeg ville nå så vidt.
Det havde jeg aldrig troet.
Jeg var jo ret ung
og havde bare stolet på mit instinkt…
Du startede som den første med standup i Thailand.
Selv nu
er der ikke ret mange, der laver standup.
-Der er færre… -End der burde være.
Ja. Til forskel fra min tid i truppen med mange grupper.
Sådan er standup slet ikke.
Hvad mener du om det?
Jeg tror, det bunder i den begrænsede ytringsfrihed…
…her i landet.
Det er en af faktorerne.
Derfor er der ikke flere.
Ligesom et sted, solen ikke kan nå, kan træerne jo ikke gro.
I dag er det mere intenst.
Vi har problemer med racisme…
-Mobning. -…mobning og nedgørelse.
Emner om landet, religion og de kongelige er tabu.
Det er seksualitet også. Alt det med LGTV…
-LGBT. -LGBT og mange flere.
Det er meget, og det er alt sammen tabu. Folk er så følsomme i dag.
Jeg synes, det begrænser komikerne.
Det er sværere for nye komikere.
Jeg ville ønske, nye komikere ville få succes.
Det er ikke let at lave standup her i landet.
Der er også folk, der gerne vil sagsøge en.
Ikke? Det er ret stressende.
Jeg så også i dine shows,
at du er alene på scenen.
Med en mikrofon.
Jeg tænkte, at det er en ensom karriere.
-Det er det. -Alene på scenen.
Ingen kan hjælpe dig, hvis der sker noget. Er det korrekt?
Det er frygtindgydende.
Jeg har været i gang i 29 års tid og er bange hver gang.
Jeg er aldrig afslappet, før jeg går på scenen.
Aldrig.
Jeg var så nervøs.
-For hvad? -For at glemme teksten.
Det ville være katastrofalt.
Hvem skal jeg spørge om hjælp? Før skrev jeg noter på armene.
Men mens jeg optrådte og fortalte jokes, kunne jeg ikke også nå…
Det ville publikum se. "Hvad laver manden?", ville de tænke.
Det er helt umuligt. Jeg anede ikke mine levende råd.
Jeg lagde manus på kanten af scenen. Skrevet med ganske småt.
Dem så jeg på, når jeg optrådte.
Men jeg kan ikke læse dem, for bogstaverne er for små.
Jeg kan jo ikke gå hen og læse.
Så er der intet manus eller notater på scenen?
Det er det samme som her.
Her er heller ikke noget.
I den her karriere skal man kunne redde sig selv.
Derfor er det så spændende.
Det er som bjergbestigning med de bare næver.
Ved du, hvad jeg mener? Det er mere interessant.
Når der er en masse reb og redskaber, ser det…
Det ser ikke godt ud. Har du nogensinde glemt ordene?
-Tit. -Hvad gjorde du så?
Der var det her show.
Jeg…
Jeg rappede. Jeg kan lide at skrive rap, der rimer.
Noget i den stil.
Men når man skriver rap-rim, skal alle linjerne jo rime.
Der var én linje, der ikke rimede og var uden tryk på.
Mens jeg rappede på scenen, kom jeg til at se over på nogen.
Så mistede jeg koncentrationen.
Jeg så en skuespillerinde, der kom til mit show med sin kæreste.
Jeg rappede på scenen.
Et splitsekund tænkte jeg så: "Hvem er det, hun har med?"
"Hvem er det? Det er ikke ham fra medierne."
Han sad sådan med hovedet vendt…
Lad, som om du var mig. De skændtes nok, så han sad sådan.
De var tydeligvis i dårligt humør. "Hvad er de så knotne over?"
Da jeg første tænkte det, glemte jeg min tekst.
Jeg stoppede.
"Pis!"
"Nu er jeg på røven."
Der var bomstille.
Jeg…
Gæt, hvad jeg gjorde?
Jeg kan selv tage hjem Har jeg sagt, jeg ikke kan
Du tilbød et lift Så jeg sagde ja
Jeg spurgte ikke Men du bad om mit nummer
Du ringede og skrev Så jeg ved, du husker alt
Jeg var glad alene Hjemme hver eneste weekend
Du inviterede mig i byen
Du gav altid gaver Til jul og fødselsdag
Alt, jeg ønskede mig Det fandt du og fik jeg af dig
Klappen gik ned.
Jeg tilstod og fortalte publikum sandheden.
"Klappen gik ned."
De lo. De troede, det var en spøg.
At jeg så ville sige noget sjovt.
"Jeg er ked af det, men jeg har glemt ordene."
Hov. Det er helt væk.
Alt, jeg ønsker mig…
Vent lige. Snak lidt sammen imens.
Jeg sad på scenekanten og tænkte mig om.
Jeg prøvede at huske det.
De lo bare imens. De troede stadig, det var for sjov.
Det var det ikke. Jeg var helt blank.
Venner.
Jeg overlever det her. Sådan er det at lave standup.
Det er…
Klappen gik ned!
Giv mig et sekund. Underhold lige jer selv.
Har I prøvet at glemme noget?
Nogens navn måske? Man har det lige på tungen.
Sådan var det. Klappen gik ned.
Jeg anede ikke mine levende råd. Jeg bad og alt muligt.
Jeg var vildt angst og prøvede alt muligt.
Niksen. Der var helt slukket. Så jeg opgav.
Jeg tænkte, jeg kunne skifte emne.
Så det gjorde jeg og prøvede at sige til dem, jeg havde klokket i det.
Når man lader det ligge,
og presset er væk, kan man huske det igen.
I skal ikke gå hjem endnu. Vent lige.
Du vil gøre alt for mig
Jeg var glad alene Hjemme hver eneste weekend
Det var dig, der inviterede mig
Du forkælede mig
Jeg var glad alene Hjemme hver eneste weekend
Det var dig, der inviterede mig
Du forkælede mig
Du klistrede som dej
Når jeg har det røde Er dine gestusser ekstra søde
Jeg vil spørge om noget.
Er der andet, du gerne vil lave, men som du ikke har haft chance for?
Jeg har kun ting, jeg ikke vil lave.
Seriøst. Jeg vil bare male derhjemme. Det elsker jeg.
-At male? -Ja. Andet vil jeg ikke.
Jeg tror, det er et fuldtidsjob for mig at male.
Det stemmer. Standup er bare min hobby.
Det gør jeg bare ind imellem, men jeg maler hver dag.
HAPPYLAND STUDIO, BANGKOK
Det er dit atelier, du fortalte mig om.
Du kalder det et hospital.
Hvorfor det?
Det er jo mit terapeutiske rum.
Når jeg har de her følelser,
der kan være positive eller negative, får jeg afløb for dem her.
Derfor er det som en slags terapi.
Hvornår begyndte du på kunst?
Hvornår blev det din lidenskab?
Helt ærligt er det faktisk…
Det er en overlevelsesmekanisme for en ung knægt fra Surin.
Som barn flyttede jeg fra Chonburi til Surin.
Alle mine venner var fra Khmer.
Jeg kunne ikke holde trit med dem, for jeg startede midt på året.
Jeg havde ingen venner, for jeg talte ikke cambodiansk.
Når jeg malede og tegnede, følte jeg mig ikke ensom.
-Var du god til det? -Nej, det var jeg ikke.
-Var det kaotiske linjer som her? -Ja.
-Jeg blev ikke bedre med alderen. -Det er stadig det samme.
Så tog du det seriøst og startede på kunstakademiet.
-Ja. -Og det elskede du virkelig.
Da jeg var færdig med gymnasiet,
studerede jeg ved Archivasilp-kunstskolen.
Det valgte jeg, da jeg ikke kunne lide de andre fag.
Jeg var dårlig til engelsk og matematik.
Jeg var bedre end gennemsnittet til at male.
Det var mit personlige fristed.
Efter kunstskolen startede jeg på kunstakademiet.
Jeg var ikke den bedste studerende.
Mine karakterer var ikke så gode.
Deres værker var utrolige. Det var dine ikke.
Ja, det stemmer.
Kunst er blevet min lidenskab.
SYDNEY, 1996
Jeg er besat af det. Det er en del af mit liv.
Det er noget, jeg ikke kan holde op med.
BROOKLYN, NEW YORK, 2002
CHELSEA, NEW YORK, 2009
Jeg kom til din seneste forestilling, Deaw 13.
De stod på scenen. Det er en samling, ikke?
-De var med til Deaw 13-showet. -Hvad inspirerede dig?
Hvorfor er de så excentriske?
-De består af en masse ting. -Din fantasi.
-Uhyrer, dæmoner og så videre. -Fra din fantasi.
Efter et stykke tid udviklede det sig til følelserne.
Såsom usikkerhed. Og…
Og lyst.
Der er også begær, griskhed, foragt og hævn.
I en sammenblanding.
Lige nu er klokken…
Den er 3:10.
Jeg ved ikke, hvad der vækkede mig.
Jeg kan ikke sove.
Jeg har tegnet lidt.
Hvad fanden er det?
Det ligner en tvangsklapper.
Jeg ved ikke, hvad den skal hedde. Jeg har mange idéer i tankerne.
Den bliver til den her figur.
TRAGT
Jeg laver en robot, der hedder "Makeover".
Se! Bare lidt.
Og den her. Se?
Hvorfor er jeg vågen så tidligt?
SOVEVÆRELSE, 4:02, 22. JANUAR 2019
Et uhyre, der er 80 % snegl.
Her. I kan se lidt af det.
Et handicap-uhyre.
Da jeg lavede de små, var jeg også ved at forberede mit show.
Så i stedet for at lave en baggrund
brugte jeg dem her.
Så lavede jeg en større udgave af dem.
Og den her blev til den der.
Nemlig. Ja, den der.
-Så de var den perfekte baggrund. -Nemlig.
Men jeg måtte lave de små, før jeg kunne lave de store.
-Ja. -Jeg ville se, hvordan lyset ville være.
Og selve layoutet.
Det skulle først tjekkes,
så jeg kunne forklare produktionen, hvordan det skulle være.
De spurgte, hvordan min baggrund skulle se ud.
Jeg var ikke sikker, men havde den her idé.
Og de var med på den.
Så store?
-Ja. -Layoutet skal være sådan.
Vi skulle også overveje materialerne.
Vi kan ikke bruge bronze, for det er for tungt.
-Det er svært at løfte. -Ja. Og det er dyrt.
Fiber er bedre. Vi måtte også overveje farven.
Det handler om teknik.
-Er det den, der var på scenen? -Ja.
Og hvor mange var der?
Der var vist over 200.
-Over 200? -Ja.
Jeg kan også se noget legetøj.
Jeg fik idéen fra køleskabsmagneter.
Idéen var, man kan ændre dekorationen af dem.
Jeg fik idéen, da min læge sagde, jeg ikke måtte spise mere slik.
Derfor ligner de slik og søde sager.
Den ser bekendt ud.
Jeg kan lide din vision.
Måske skulle du lave kunst.
-Du kan hygge dig med dem her. -Ja.
Når du ikke arbejder, beundrer du så bare dine værker?
Ja.
-Som et barn med sin Gundam-samling? -Ja.
Om natten, når medarbejderne er gået, sidder jeg bare i atelieret.
Jeg går rundt i underbukser.
Jeg slukker lyset og går bare rundt og ser på dem.
Det er så fedt.
Jeg kan ikke forklare, hvor lykkelig det gør mig.
Folk, der elsker lykkeamuletter, kan måske forstå mig.
De kan også bare sidde og se på deres amuletter.
Sådan er jeg også.
Det er samme følelse.
Det og så kærlighed er jeg lidenskabelig med.
Jeg ser på dem og vender og drejer dem.
Så tænker jeg over, hvordan man laver en ny version af det.
-Nå. -Jeg får altid nye idéer.
Jeg keder mig aldrig.
-Værsgo. -Det er en af mine favoritter.
Det er…
-En mumie? -Ja. En mumie på hjul.
Ja, det stemmer. Se?
Da jeg var færdig med den,
tænkte jeg: "Den har et hjul, men måske skal den have mere."
Jeg ved ikke med andre mennesker, men for mig, er Note Udom en kunstner.
Da jeg så Dom Dog første gang, så jeg forbindelsen mellem dig og kunst.
Jeg så det til Deaw 7-showet.
-Nå. Deaw 7-showet? Ja. -Ja, ikke?
Og en skulptur mere i Chiang Mai.
-Ved iskiosken. -Ja.
Hvordan fandt du på Dom Dog?
Idéen stammer fra, da jeg var lun på nogen.
Og hun var…
-Var hun for smuk til dig? -Lige netop.
-Du kunne ikke måle dig med hende. -Jeg følte mig som underhund.
Det var en blanding af det og mine andre fejl.
Jeg følte mig bare som underhund.
Så jeg ville lave en slags selvportræt. Det startede dér.
Den kom på scenen til Deaw 7. Efter forestillingen destruerede jeg den.
-For det var bare en kulisse. -Okay.
Så lavede jeg en ny og satte den ved iskiosken.
Jeg skulle lave bægre og skåle til iskiosken.
Så jeg lavede også hunden og lærte at brænde keramik.
-Er det keramik? -Ja, det er det.
Jeg måtte lære og gøre det på samme tid.
Først lavede jeg en 30 stykker.
Halvdelen af dem gik i stykker.
Jeg var tilfreds med de 15, der blev gode.
-Under transporten… -Gik de i stykker.
Ja. Nogle af dem havde revner. Det er de få, jeg har tilbage.
-Det er de sidste. -Er det?
-Det er de fejlfri. -Okay.
Jeg tror, du lavede samlingerne i samme periode.
Der er en vis forbindelse mellem dem.
Ja, det var, efter jeg lærte at brænde keramik.
Jeg ved ikke hvor længe…
Nok ved et show, hvor jeg drillede nogle soldater.
Ja.
Kan du huske, at en soldat ringede til mig?
Ja.
Jeg…
Jeg havde en sten i maven.
Det var frustrerende. Jeg vidste ikke, hvordan jeg fik afløb for det.
Jeg er ikke typen, der skilter med følelserne.
Jeg udtrykker mine følelser gennem min kunst.
Så jeg støbte figurerne og købte endda en ovn.
Så skal jeg ikke til Lampang eller Chiang Mai.
Jeg øvede mig i at brænde med den.
For at gøre det mere forståeligt, prøvede jeg at udtrykke noget.
For eksempel med skiltet. Det ligner en slags demonstration.
-De er viklet ind i reb og ledninger. -Det giver en undertrykt fornemmelse.
Jeg vil ikke forklare. Jeg følte bare sådan.
Det er en slags dagbog eller notat om dengang.
Det, du sagde før, om,
at mange nu om dage skriver om deres følelser på nettet…
Når de skriver det og får kommentarer, får det det bedre.
Men det her… Du skabte figurerne alene i dit hus.
Hjælper det virkelig? Ingen ser eller ved noget om dem.
Jeg fik afløb for en masse, og det er det vigtige.
Det er godt, at der ikke er kommentarer.
Nogle ville være negative, og det vil jeg ikke takle.
Jeg lukker mine følelser ud, og så er jeg videre.
-Det er træmalerier. -Ja, på træ.
Du er besat af det.
Hvor er der mange! Hvornår malede jeg alt det?
I 2014.
-Det malede jeg i 2014. -Wow! Det er næsten ti år siden.
Og det der. Det er fra 2015.
Og der er et fra 2017. Jeg malede dem cirka dengang.
Jeg kan også se taphullerne.
-Hvorfor gjorde du det? -Jeg malede ikke på lærred.
Det er et træpanel.
Så i stedet for at trække stregerne med en pensel,
brugte jeg tømmerredskaber.
-Er det lavet med et bor? -Det hedder en grundhøvl.
Jeg brugte værktøjet til at trække streger.
-Jeg brugte også et træskær. -Okay.
Det er som at skære i træ.
Det minder mig om det, vi lavede i kunsttimerne.
Som når man laver linoleumstryk.
Overfladen skulle være ru. Det måtte ikke være for glat.
Det ligner mere formning.
Fortalte det den historie, du ville have frem?
Betød den ru overflade noget? Hvad kom først? Teknik eller historie?
Min følelse kom før teknikken.
Når jeg har det hårdt over eller skidt med noget,
så skal overfladen være sådan.
Det er ikke nok bare at tegne eller male på lærred.
Jeg skal skære og skrabe.
Der er støv alle vegne. Lyden af værktøjet er…
Jeg tænker mest på det sjove ved det.
Senere kommer historierne så, som jeg vil fortælle.
Mine malerier er en blanding.
Det er lettest at sige, at malerierne er halvabstrakte.
-Okay, halvabstrakte. -Nemlig.
Nogle kan man forstå. Andre kan man ikke.
Men abstrakte værker er uudgrundelige. Så de her er halvabstrakte.
Nu vil jeg fortolke min halvabstrakte stil
som en drøm.
Når man drømmer, sker der aldrig kun én ting.
Det er aldrig: "I går drømte jeg om en krokodille."
Det er "En krokodille jagtede mig, og så faldt jeg i floden.
Der så jeg en ånd og min gamle lærer. Min kæreste sagde, maden var klar."
Det er halvabstrakt, og sådan er mine værker.
Sådan føler jeg om nogen eller noget på det tidspunkt.
Det er sjovt, når man kombinerer det.
-Okay. -Det fanger et øjeblik.
Det viser mine problemer.
Jeg vil helst ikke forklare det, for det er sjovt at lade folk fortolke.
Det kan rykke ved deres fantasi, eller de kan forholde sig til min historie.
Nogle kan lide mine værker. Andre kan ikke.
Jeg så en ny samling, der er tæt knyttet til den her.
Det er bordtennisværkerne.
De bunder i noget kvadratisk.
-Ja. -Jeg gav dem den form.
Jeg ville se, om jeg kunne. Altså om det virkede.
-Hvorfor bordtennisbat? -Det aner jeg ikke.
Jeg ved det helt ærligt ikke.
En kunstkritiker så mine værker.
Han fortolkede dem sådan her: "Det er, fordi du arbejder alene.
Du skulle tage at arbejde med andre.
Eller med dig selv."
Det havde jeg ikke overvejet.
-Vidste du det ikke? -Jo.
Hans fortolkning var, jeg ville samarbejde med andre.
Helt ærligt er det en branche for én.
-Det er meget ensomt. -Man maler bare.
Nemlig, ja. Ligesom, da du skrev en bog.
Man skal koncentrere sig alene.
-Ellers kan jeg ikke fokusere. -Nemlig.
-Der skal være en interaktion. -Det sagde han, og jeg er enig.
-Må jeg se bagsiden? -Ja.
-Det er, så det kan hænge. -Javel.
-Jeg troede, bagsiden var malet. -Det gjorde jeg da!
Det er herovre.
-Det her er malet på begge sider. -Godt.
Der er mange størrelser.
-Det her er for længe siden. -Det der kan hænge.
-Ja. -Du er tosset.
Jeg malede den side først.
Og jeg ville male mere.
Jeg havde design i tankerne, men ingen træpaneler.
Formen tager tid og kan ikke laves på en dag.
Det tager mindst ti dage, så jeg malede også bagsiden.
-Her er den. -Okay.
Jeg malede den side. Jeg skal vælge en favoritside.
Jeg viser den side, jeg bedst kan lide lige nu.
Når siden keder mig, vender jeg det bare om.
Ja.
Når jeg tænker: "Det der skal man være tosset for at gøre,"
gør han det.
Jeg vidste det.
Det, jeg bider mærke i med værkerne,
og især med de tre her, er, at der altid er et bord.
-Ja. -Var det overvejet? Hvorfor lige et bord?
Og nogen sover under det.
Jeg havde et ord i tankerne.
Det kommer fra "kokkens bord", du ved. Det er et populært koncept.
Jeg…
Jeg tænkte på "jokens bord" som et nyt koncept.
Jeg aner ikke, hvor det kommer fra.
Det er nok, fordi jeg selv er komiker.
Så det er mit "jokens bord".
Når jeg taler med folk om dig, siger vi alle det samme.
Vi vil vide, hvad du tænker. Hvorfor dine værker er sådan.
Din hjerne er den rene forlystelsespark.
-Noget i den stil. -Det ved jeg nu ikke.
-Måske er det… -Det er et godt spørgsmål.
Svaret er, de lever i mine tanker. De holder bare til derinde.
Jeg kan ikke altid sove og vågner tidligt.
Det første, jeg tænker på, når jeg vågner,
er de tossede billeder, og så maler jeg dem.
-Jeg farvelægger det hele. -Ja.
Nogle gange føler jeg…
…at jeg er psykisk syg.
Derfor synes jeg, her er lidt som et hospital.
Mine tanker vrimler med de billeder. Gad vide, om andre kunstnere er sådan.
Det falder mig naturligt at male.
Men mine forestillinger kræver en større indsats.
Jeg vælger omhyggeligt historier og jokes.
Men det her vælter bare ud af mig.
Jeg overdriver ikke. Jeg kan ikke følge med alle idéerne.
-Okay. -Jeg kan ikke male det hele.
-Gid jeg havde ti arme og kunne male alt. -Det er nok derfor, du multitasker.
-Ja. -Du vil lave det hele.
Jeg laver aldrig bare én ting. Jeg har altid gang i det og det der.
Mange ting på en gang.
Det føles, som om jeg er et mylder af idéer.
Og de skal ud.
-Nemlig. -Glemmer du dem aldrig?
Man kan ikke huske deres drømme, og det er frustrerende.
Ja, det kender jeg godt. Sådan husker jeg dem.
Jeg vågner og tegner min drøm. Jeg prøver at huske, hvad jeg drømte.
Måske har jeg glemt det, men finder andre spændende ting i mine tanker.
UGLE
TANTES HØJHÆLEDE
SÆRT VÆRK FRA EN NORMAL PERSON?
Må jeg se dine skitser? Jeg ved, du kan lide at tegne hele tiden.
Jeg tegner hver dag.
Og den her bunke?
Hvordan gør du?
Hvad tænkte du for eksempel med den her?
-Hvor kommer det fra? -Det kommer fra følelser og ikke tanker.
Okay.
For at tænke på en idé
skal man bruge energi på at tænke. Her føler jeg bare.
Når jeg føler noget, maler jeg det straks på papir.
Ligesom børn gør.
-Det er latterligt og fjollet. -Okay.
Jeg maler og skriver lidt på det.
Se! Det er et citat.
"Kort smerte er bedre end lang lidelse."
-Hvad er det? -Der er en mærkat.
Jeg var nok til lægen.
-Det var for sure opstød. -Okay.
Det er som en dagbog.
Ikke?
-For at minde om mavesmerterne. -Ja. Jeg limede den på her.
Det kan også være kvitteringer. Så limer jeg dem på.
Hvad med den her?
"Din lykke afhænger af dine holdning, ikke af…"
-Det kan jeg ikke læse. "Ikke af ting, du ejer."
-Fortæl mig om, hvor det kom fra. -Jeg lærer mig selv ting.
Det må være et citat, jeg så et sted.
-Ser du dem igennem igen? -Ja.
Bliver det til et værk?
-Ja. -Virkelig?
Det her tegnede jeg bare for sjov.
Det er en slags slange-and. Det er fra 2017 og noget tid siden.
Så tænkte jeg: "Den er da god." Og så lavede jeg et større.
Jeg lavede et mindre først for at se, hvordan det så ud.
Så udviklede det sig derfra.
De starter som kruseduller. Som den her.
-En sko. -Ja.
"Hvordan mon det er at gå i sådan en sko?"
Er noget spændende, begynder jeg at forme det.
For at se, om det matcher mine følelser.
-Okay. -Ikke den der endnu.
Derfor ser det underligt ud.
Menneskefødder passede ikke, så det blev elefantfødder.
Den hedder "Mara".
-Vent! Kan hovedet tages af? -Jeg kan lide at bytte rundt på tingene.
For at se, hvordan det hele passer sammen.
Den der er inspireret af bitter melon. Jeg kan lide teksturen.
Den havde intet hoved, og jeg var blank for idéer.
Så jeg byttede og lavede den her.
-Den er. -Jeg så tegningen.
Da jeg havde lavet kroppen, lavede jeg sådan et hoved.
Fordi jeg så en hund.
Kan du se idéen?
Så tjekker jeg, at alt passer sammen.
Når jeg synes, at alt stemmer, sender jeg det det til støberiet,
så de kan kopiere det.
SKULPTURSTØBERIET
Her laver de de større figurer.
Her starter min kaotiske og hektiske serie.
Det er støbeprocessen.
Se her. Det er bananer og virkelig svært at lave.
Det ved folk ikke.
De tror, vi bruger en form til at støbe hele figuren.
Det gør vi ikke. Vi samler de enkelte dele.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg lavede så mange.
Køber ingen dem, beder jeg min mor om hjælp.
-Med hvad? -Med at sælge dem på gaden.
"Kunstværker! Kom og se!"
Det er ikke sparegrise.
Forstår du, hvad jeg mener?
Hun går rundt og falbyder sin søns kunstværker.
"Kunstværker til salg!"
Jeg har spurgt mig selv, om jeg forstår, hvor svært det er.
Jeg begynder at forstå, hvorfor du bruger hele dagen her.
I en kunstzone.
-Her kan man være hele dagen. -Ja.
Fortæl, hvad du laver lige nu?
Tæpper.
Det skal min datter se. Hun elsker at strikke.
-Kan vi komme og lære noget af dig? -Ja da. Her er jo tæppeeksperter.
-Hvorfor vil du lave tæpper? -Jeg ville prøve noget nyt.
Jeg arbejdede med træ, som har hårdt materiale.
Jeg ville vide, hvordan det var at skabe mine værker på noget blødt.
Det er grunden.
Jeg tegnede et design og lavede det til et tæppe.
Først lærte jeg om det på YouTube.
Det er slet ikke let. Man skal kunne bruge en vævepistol.
Man skal kunne sætte rammer op.
Man skal lære alt muligt.
Jeg brændte for det, så jeg kontaktede en ekspert.
Jeg bad dem undervise os her.
-Gjorde du? -Ja.
Vi holdt undervisning i det for medarbejderne.
Jeg begyndte at lave små tæpper.
-Det her. Ja. -For at øve mig.
Jeg øvede mig i lette design i starten.
Da jeg blev bedre, prøvede jeg med større tæpper med simple design.
-Det blev ret godt. -Jeg lærte særlige klippeteknikker.
-Det er som at klippe hår. -Okay.
-At lave frisurer. -Ja.
Så lavede jeg mere indviklede ting.
Jeg lavede så mange, til jeg stolede på mine evner.
Tæppet er det sidste, jeg lavede, da jeg havde styr på teknikken.
Det skulle være så og så vamset. Det er ikke for vamset.
Konsistens og tæthed, ikke?
Jeg er heldig, at jeg får lov at opleve dine værker.
Det er en skam, det ikke er flere forundt.
Seriøst. Sid nu og se det tæppe. Det er…
Det er vildt.
Jeg kan kramse det hele dagen.
Det er så lækkert.
Det er, som du sagde. Alle har galskaben i sig.
Vi er alle sammen traumatiseret af et eller andet.
Alle mennesker er en smule psykisk syge.
Vi opfører os bare normalt. Eller sådan synes jeg, det er.
Med alt, vi indtil nu har talt om,
ved jeg jo så, at du elsker at skabe kunst.
Har du tænkt på, hvad dit sidste kunstværk skal være?
Det har jeg. Jeg…
Jeg tegnede det.
Jeg vil kremeres, når jeg dør.
Jeg vil ikke begraves.
Efter kremeringen tager de mine knogler.
De skal males til et fint pulver.
Så skal det hele i et timeglas.
Sådan et timeglas.
Og så er det slut med Udom Taephanich.
Jeg har et stort spejl i soveværelset.
Det er lige så stort som væggen.
Det er i stedet for et revnet spejl, jeg havde som barn.
Det havde mange revner.
Efter et bad stiller jeg mig nøgen foran det.
Så gransker jeg bare mig selv.
Jeg har en stor næse og mave.
Min numse er flad, mine ben spinkle og med mørke pletter.
Når jeg ser mig selv i spejlet,
tænker jeg: "Hvad har jeg dog gjort ved mig selv?"
"Hvordan er alt det sket?"
-Det skulle ikke ske. -Nej.
Hvad gjorde jeg mod mig selv?
I morges, da vi fik nudelsuppe, sagde lottomanden:
"Er du ikke Note Udom? Hvor er du pæn."
Novra!
Han kan bare få alle mine penge.
-Er det dit hus? -Nej.
Mit hus var nabohuset. Det blev ombygget,
men det havde samme struktur som det her.
Alt var af træ. Dengang var der intet tag.
Kunne man se tagspærene, når man så op?
-Ja. -Hvor længe boede du her?
Lad mig se. Min far døde, da jeg var fem eller seks.
Så flyttede mor og jeg hertil. Jeg…
-Jeg gik i skole her. -Og hvor sov I?
Jeg kan huske, det var her.
Herfra og dertil. Vi sov under myggenet.
-Det samme net? -Ja. Og der var en vifte.
Den kunne ikke dreje.
Fordi nettet var i vejen.
Så det var…
Jeg ved ikke, hvordan min mor kunne sove. Lyden var…
Hele natten.
Viften var samme slags som på mit pladeomslag.
-Ja? -Ja.
Den kom på omslaget, fordi den er vigtig for mig.
Viften var altid…
Hvordan var dine morgener? Hvad var rutinen?
Før mor tog på markedet, bad hun mig tænde op.
-I brændeovnen? -Ja. Først skal man tænde op.
Dengang solgte min mor risnudler med fisk og karry.
Gik du så i bad og i skole?
Ja. Jeg gik hele vejen, for vi havde ingen bil.
-Var der langt til skolen? -Meget.
-Ja. -Mange kilometer.
Ja. Jeg gik hele vejen.
-Havde du ingen cykel? -Nej.
Gid jeg havde en ligesom vennerne.
-Efter skole gik jeg hjem igen. -Og så…
Jeg lavede aldrig lektier.
-Aldrig. -Det gjorde du ikke?
Ved du hvorfor?
-Jeg skulle vaske mors potter og pande. -Okay.
Min mor vaskede nogle af dem, men jeg skulle hjælpe.
Ingen kunne hjælpe mig med lektierne.
Ingen. Min mor havde travlt.
Hun havde ikke engang tid til at sove. Det var en hård tid for os.
Hun solgte mad fra morgen til aften.
Derefter fik min mor et komfur udenfor.
Hun solgte ikke nudler og stegte bananer mere, men som tam og pad thai i stedet.
-Hun knoklede og solgte mad om natten. -Ja.
Dengang sad vi virkelig hårdt i det.
Jeg vågnede klokken 5 og tog på markedet.
Jeg købte ingredienser til den mad, jeg solgte.
Så åbnede jeg butikken.
Jeg ordnede alt og ryddede op efter alt. Jeg dækkede bord og satte stole frem.
Jeg skrællede papaya og lavede dej til de stegte bananer.
Jeg var fattig og i 20'erne. Jeg havde kun forstand på én ting.
Jeg havde ingen penge.
Pengene fra maden, jeg solgte, gik til husleje og elektricitet.
Og til vandregningen. Jeg ville bare tjene penge.
Men jeg tror ikke, jeg ville være rig.
Jeg ved ikke, hvordan jeg opdrog ham.
Hvad gjorde din mor, der var sidste strå for dig?
Det er indgraveret i min sjæl.
Vi var på markedet, og der var en bod med plakater.
Der var en af hunde, der spiller poker. Der sad masser af hunde ved et bord.
De røg og spillede poker. Jeg elskede det sjove billede.
Jeg bad min mor købe det til mig.
Hun købte billedet med pokerhundene.
Vi kom hjem.
Jeg skyndte mig at hænge plakaten op. Den skulle hænge under trappen.
Jeg ledte efter lim eller noget at hænge den op på.
Da jeg hængte den op, tog min mor den og rev den over.
Hvad?
Jeg var chokeret. Jeg var helt rådvild og lamslået.
Så gik hun sin vej i vrede.
Det føltes, som om hun havde givet mig en lussing.
-Jeg vidste ikke, hvorfor hun gjorde det. -Nej?
Ikke dengang, nej.
Da jeg blev voksen, forstod jeg, hvorfor hun gjorde det.
Hun var udmattet.
Hun troede, jeg ville hjælpe hende med at bære alt ind i huset.
Papaya, kokosflager og alle de tunge ting.
I stedet fløj jeg ind for at hænge min plakat op. Hun måtte selv bære alt.
-Jeg hjalp slet ikke. -Nej.
Derfor blev hun så vred.
Det forstod jeg ikke.
Det var meget traumatisk for mig.
Jeg syntes, hun var så ond. Og alle de ting, hun gjorde…
Hun krammede mig aldrig eller hjalp med mine lektier.
Hun fulgte mig aldrig i skole som de andre forældre.
Hun læste ingen godnathistorier. Det sker kun på film.
Jeg var ulykkelig.
Jeg syntes, jeg led sammen med hende.
-Jeg besluttede mig for at stikke af. -Ja.
Jeg ville bare flygte.
Jeg tænkte, det var bedre at bo hos familie.
Jeg havde godt besøgt dem.
De gav mig penge, når det var kinesisk nytår.
Jeg havde været der én gang. Jeg fik et par hundrede baht.
Jeg kan huske, jeg købte mad for dem.
-De lod til at være rige. -Så der tog jeg hen.
-Hvor boede de? -I Ban Bueng-distriktet i Chonburi.
Dengang var vejen ikke asfalteret, men bare en grusvej.
Når bilerne kørte forbi, fyldte det huset med rødt støv.
Det ser sådan ud.
-Jeg stjal min mors penge. -Stjal du pengene?
Ja, hun havde pengene i en kurv i sin bod.
-Okay. -Der var både mønter og sedler.
Der var også amuletter, men jeg tog kun pengene.
Jeg havde stjålet i mange dage.
Den dag ventede jeg på en chance for at stikke af.
Jeg lagde alle mine ting i en Kodak-taske.
Sådan en gratis taske, men jeg har glemt, hvor den kom fra.
Den gemte jeg.
Min mor kom tilbage og gik som altid hen til ovnen.
Hun begyndte at gøre maden klar og sagde:
-"Ood, hent en flaske sojasauce." -Ja.
Og så vidste jeg det.
Her var chancen. Jeg så på hende.
Hun havde travlt, så jeg tog tasken. Dengang gik der en bus. Rute 99.
En rød bus uden aircondition. Den stoppede tæt på huset.
Jeg løb.
Jeg så ham ikke, men nogen så ham tage bussen.
-Kunne du sove den nat? -Nej. Det kunne jeg slet ikke.
Jeg tænkte på, hvad jeg skulle gøre.
-Hentede du ham ikke? -Jeg havde ikke penge til bussen, vel?
Jeg steg ud ved Mo Chit.
Jeg vidste ikke, hvordan man kom til Chonburi.
Jeg anede det ikke.
Der sad en munk i bussen. Jeg spurgte ham om vej til Ban Bueng.
Han fulgte mig til…
Der var personale.
Han bad dem sætte mig på bussen, der gik til Ban Bueng.
Da jeg kom hjem til mine slægtninge, løj jeg for dem.
Jeg løj og sagde, at min mor slog mig.
Hun bankede mig, tvang til mig til at arbejde nat og dag.
Hun spillede pengene op.
De skulle tro, hun var led, og have ondt af mig.
Det var tarveligt af mig.
Da du så boede der,
hvornår tænkte du så på eller bekymrede dig for din mor?
Jeg tænkte slet ikke på hende.
Dengang var jeg bare vred på hende. Jeg hadede hende og var ked af det.
Jeg tænkte ikke på hende.
Jeg stak af, da jeg var 15 år,
og jeg kom hjem igen, da jeg var 20.
Jeg tænkte,
jeg måske skulle se til hende.
Han stak af, men jeg måtte overleve.
Jeg var nødt til at tjene penge og kunne ikke bare rejse.
Jeg skulle betale husleje og regninger.
Han var en stor skoledreng.
Jeg var nødt til at overleve, for jeg var fattig.
Jeg havde ingen.
Jeg gik ind i huset.
Det var, som om tiden havde stået stille.
Samme myggenet og vifte.
Intet havde forandret sig. Jeg var…
Jeg havde været væk i årevis.
Selv toilettet var det samme. Jeg var chokeret.
Men vigtigst var det, at da jeg tog tilbage,
var min mor taget til en religiøs ceremoni.
Hun ville være fin, så hun tog…
…øreringe på, som kvinder har for vane. De var ikke af ægte guld.
De var gamle og skrammede, men hun ville have dem på.
Halskæden var også billig.
Jeg så på hende. Hun manglede en fortand.
"Min mor mistede en tand. Hun havde den, før jeg stak af."
Hun havde ikke penge til tandlægen.
Jeg tænkte: "Du gode gud".
"Min mor…
Min mor…" Jeg kan ikke forklare det. Hvorfor var hendes liv så vanskeligt?
Det vækkede en masse følelser.
Dengang ved jeg ikke, hvor længe jeg var der.
Jeg tænkte bare: "Fuck".
"Stop en halv."
Jeg… Jeg efterlod hende.
Jeg valgte et komfortabelt liv. Jeg…
…forlod hende…
Hun led alene.
Jeg tænkte:
"Hvad er du for et menneske?"
Jeg tvivlede på mig selv som person.
"Hov."
"Du skulle skamme dig! Du ejer ikke skam i livet."
"Du troede, dine slægtninge ville give dig en bedre fremtid."
"Hvad synes du nu?"
Det var fra pest til kolera. Det var ikke bedre.
"Hvem kan give dig en bedre fremtid?"
Så tænkte jeg: "Det er du den eneste, der kan."
Det kunne ingen andre.
"Din lillebror er stadig ung. Din storebror er forsvundet.
Det er kun dig,
der kan skabe din fremtid."
Det tænkte jeg hele tiden på.
Er det, fordi du voksede op uden en far?
Åh.
Jeg var ked af det over ting, jeg havde hørt.
-Ja. -Jeg kom fra "en splittet familie".
Det hørte jeg tit.
Folk sagde, at børn fra splittede familier eller uden forældre
ikke var andet end ballade.
Man var alt, de sagde.
Så jeg tænkte, jeg ville lave ballade.
Jeg gjorde bare, hvad jeg hørte. Det indså jeg som voksen.
Jeg tænkte:
"Vent. Det hører fortiden til. Din far døde for længe siden."
Min far var død, ikke? Lad ham være.
Lad ham hvile i fred. Manden er død.
Det havde intet med mig at gøre. Det…
Det gjorde ikke mit liv bedre eller værre.
Det var ingen undskyldning for at lave ballade.
Det havde han intet med at gøre. Det gør folk ellers meget.
Deres splittede familie er en undskyldning.
Vent. Det har jo intet med dig at gøre. Det er dit liv. Du må selv tage ansvar.
Du skal tage ansvar for dit eget liv.
Det undskylder ikke, hvor frygtelig du er.
Alle, der tænker:
"Jeg kan ikke. Jeg er jo knust.
Mine forældre døde, og min familie var splittet", og alt det…
De skulle tage at vågne op.
Så du følte, at du skulle tage dig af din mor.
-Hvad gjorde du? Sagde du det? -Jeg sagde det ikke til hende.
Jeg…
Jeg havde et nyt formål i livet.
Før levede jeg bare fra dag til dag. Jeg læste og var sammen med vennerne.
Jeg havde intet formål, men det ændrede sig.
Jeg havde et mål, jeg ville nå. Så jeg lavede ikke mere ballade.
Jeg skulle jo klare skærene.
Da jeg fandt mit formål i livet,
prøvede jeg at holde mig til dydens smalle vej.
Jeg gjorde alt for at tjene penge.
Jeg strammende mig an.
Jeg fandt et job.
Jeg startede i underholdningsbranchen. Jeg var statist og den slags.
Jeg prøvede selv at bringe mig i en bedre situation.
Dengang var der masser af arbejde.
Jeg tænkte,
min mor måske kunne holde op med at arbejde.
Så jeg købte et lille hus til hende i Baan Sindhorn.
For mine egne penge. Jeg betalte afdragene på det.
Jeg kan huske, det kostede 1.700.000 baht.
Jeg sagde til min mor,
hun ikke skulle arbejde mere og kunne bo hos mig.
Jeg kunne tage mig af hende.
-Det sagde jeg. -Og hvad sagde hun?
Jeg græd. Jeg lavede som tam til en kunde.
Så kom han og sagde:
"Mor, du kan bo hos mig i Bangkok. Jeg kan passe på dig.
Jeg kan sørge for alt for dig."
Jeg var stadig stærk, og min forretning gik fint.
Han sagde det, mens der var kunder.
Jeg græd med støderen i hånden, og så gik jeg.
Vi talte, efter kunden var gået.
Han ville have mig til at bo i Bangkok, og han ville tage sig af mig.
Jeg var glad. Jeg var mere end glad.
Så boede vi sammen i det hus.
Hendes adfærd blev bedre.
Hun talte mere med mig. Det føltes som at være mor og søn igen.
Jeg stirrer på viften i loftet
-Hvad mere? -"De vilde idéer."
De vilde idéer giver mig hovedpine
-"Vifter til venstre og højre." -Vifter til venstre og højre
"Det ser sødt ud."
Det ser sødt ud
Hvad er din mors rolle i dine forestillinger?
"Moderen".
-"Udoms mor." -Hun bestemmer.
Ja, hun bestemmer.
Hun er involveret i alle afdelinger. Hun er over det hele.
Hun er centrum.
Hun er det åndelige anker. Og hun laver maden.
Hun sætter et køkken op, når vi har en forestilling.
Også når de sagde, vi ikke måtte lave mad i bygningen.
-Hvad gjorde hun så? -Så satte hun komfuret op på p-pladsen.
-Det er tilladt. -Så lavede hun mad der og bragte den ind.
Hun var rådsnar.
Hun fandt altid ud af at omgå reglerne.
-Hun prøvede at finde smuthuller. -Ja.
Hendes hensigter var…
Hun ville bare lave varm mad.
Hjemmelavet mad. Ingen kold mad.
Ja. Hun ville have, jeg havde god appetit.
Hun ved, hvad jeg kan lide, og hvordan det skal være.
Hun laver al maden.
Når ikke hun laver mad, har hun sin egen spillebule.
Seriøst. Når jeg var på scenen, spredte hun en dug ud på et bord.
Mine folk satte sig og spillede kort med hende.
Har hun set din forestilling? Ser hun dig optræde?
Ikke hele showet.
Hun var bare…
Hun så bare lidt på.
Engang til Deaw…
-Det var mors dag. Deaw 9. -Ja.
Jeg hørte, hun kom til showet, så jeg ville hylde min mor.
Jeg tænkte, hun så med på skærmen. Jeg talte om min fortid.
Talte om, da jeg sårede hende.
-Rørende tale. -Enormt rørende.
Jeg græd, da jeg talte om det.
Jeg var rørstrømsk.
Vi bar vores tasker ind i huset. Jeg har glemt, hvor sent det var.
Huset var ikke indrettet endnu.
Vi besluttede at sove i samme lokale. Der var lysstofrør.
Vi havde vores gamle futon på gulvet.
Vi delte samme værelse.
Vi lå der på futonen uden myggenet.
Den gamle vifte var der.
Det… Jeg så på den.
Jeg så anderledes på den, end da jeg var barn.
Nu kunne den dreje. Forstår I det?
Jeg var så glad den nat.
Vi delte værelse. Jeg hvilede mit ben på min mors.
Vi talte og spiste også sammen.
Det var mit livs bedste måltid.
Jeg tror…
Det betød meget at spise sammen som familie.
Har I familie,
så pas godt på dem.
Jeg tror ikke nogen kan elske en højere end ens mor.
Senere hørte jeg, at da jeg stod og græd, sagde en af de andre det til hende.
"Kom og se. Han taler om dig."
Min mor spillede kort: "Og hvad så?"
"Jamen han græder."
"Græder han? Okay."
"Lad ham bare græde. Lad ham være og lad ham græde."
"Lad ham græde. Jeg spiller kort."
"Lad ham græde."
-Gav du kort, mens du sagde det? -Ja.
"Jeg vil bare spille kort."
Bagefter boede I sammen. I to hænger sammen som ærtehalm.
Hvad får jeg på mors dag?
-Sig det. -En god gerning til dit næste liv.
Nej. Du skal give mig noget.
-Sig det til kameraet. -Du får min evige kærlighed.
-Hvad betyder det kram? -Det er en mors varme.
Sig det nu.
Jeg giver 10.000 baht.
Hvorfor slap du?
-Jeg har allerede 10.000 baht. -Nå, har du det?
Mit syn på hende ændrede sig. Hun er min livsledsager.
For mig er en livsledsager en, der altid vil være ved din side.
Til døden os skiller.
Hvis nogen lavede en film om dit liv,
hvad skal så helt sikkert med i den film?
Det skal være den vigtigste scene.
Den del skal være med. Det var…
…omkring Deaw… Det var Deaw 6.
Okay.
Dér lærte jeg Pla at kende. Hun ejer Chin Bo Dang.
-Hun ejer Iberry Group. -Ja.
Jeg lærte hende at kende.
Hun var god til forretninger og administration,
så hun spurgte til mit selskab.
"Note, har du en bogholder?"
"Fortæl om dem."
Hun frygtede, jeg ville glemme at betale skat.
Jeg sagde, jeg havde en.
"Jeg taler med hende, hvis du glemmer det."
Hun hjalp mig med regnskaberne.
Bogholderen kom grædende til mig. "Note!" Det var næste morgen.
"Jeg siger op." Hun er nede sydfra.
"Jeg vil sige op."
"Hvorfor?"
"Pla bad om dine regnskaber og sagde, hun ville tjekke dem."
"Nå?"
"Jeg siger bare, at sådan gør vi ikke nede sydpå."
Den undskyldning brugte hun. Kan de ikke lide det sydpå?
"Det er ydmygende for os. Jeg siger op." Hvad?
Jeg havde ondt af hende, for hun havde arbejdet for mig længe.
Jeg sagde undskyld, og at Pla bare ville hjælpe.
"Jeg kan ikke arbejde for en, der ikke stoler på mig.
Tror du, jeg huggede dine penge? For det kunne jeg godt have gjort.
Jeg vil ikke arbejde for dig mere. Jeg elsker dig, men kan ikke klare hende."
Jeg krammede hende, mens hun græd.
"Undskyld, hun vil jo bare hjælpe."
"Jeg siger op. I dag."
Og så gik hun.
Uden videre.
Hvad skulle jeg dog sige til Pla?
Hun ville føle skyld. Så jeg sagde ikke noget.
Kort efter ville jeg købe et gammelt skab på markedet i Chatuchak.
Jeg elsker gamle skabe.
Jeg besøgte Rojs butik, før han flyttede til jernbanemarkedet.
Det var et medicinskab til 65.000 baht.
De leverede det hjemme hos mig. Jeg havde ikke penge på mig.
Jeg bad buddet vente.
Jeg bad Tod hæve penge fra en automat for mig.
Jeg gav ham mit kort.
Jeg skrev koden ned og gav ham den.
"Tod, hæv 65.000 baht." "Okay."
Mit hus ligger ti minutter fra automaten. Han kørte på motorcykel.
Lidt efter kom han tilbage.
"Note.
De siger, du kun har 1.000 baht."
Jeg sagde, at det ikke var sjovt.
"Jeg har haft filmroller og har mange penge. Det kan ikke passe.
Gjorde du alt rigtigt?
Man kan ikke bare hæve 65.000 på en gang. Sådan fungerer det ikke.
Man skal hæve 10.000 eller 15.000 ad gangen. Din idiot!"
Han kørte igen.
Han kom igen og sagde, det stadig var det samme.
"Ved du hvad, Tod? Hey, Aueng!"
Aueng var i lære som grafisk designer.
"Aueng, tag med ham. Lær ham, hvordan man gør."
Så hun tog med.
Ti minutter efter kom de tilbage.
"Note," sagde hun,
"Tod tog fejl.
Der er ikke 1.000 baht.
Du har kun en baht tilbage."
-En komma nul baht. -Ja.
Jeg havde én baht.
"Umuligt. Jeg kan ikke kun have en baht tilbage. Det er en spøg."
Oat fra Chulalongkorn universitet arbejdede for mig og sagde:
"Note,
tag med mig for at være sikker.
Tag din bankbog. Så tager vi i banken. Og så får du sandheden."
Så vi tog afsted.
Tre mennesker på motorcykel.
Vi var tilbage et kvarter efter.
Oat sagde:
"Note,
du har altså kun én baht tilbage."
"Fuck! En baht!," tænkte jeg.
"Jeg har ikke penge til skabet."
-Så jeg lånte penge af min mor. -Har du kun en konto?
Ja, jeg var helt forvirret. Hvordan kunne jeg have én baht?
Jeg ringede og spurgte Pla.
"Pla, hvorfor har jeg kun en baht?"
Hun kom hurtigt og tjekkede min konto.
Hun sagde, nogen havde hævet mine penge. Så det undersøgte vi.
Vi meldte det til politiet, ringede til banken.
Til sidst spurgte de i banken,
hvor mange hævekort jeg havde.
Jeg sagde, jeg kun havde et.
Nogen havde søgt om et ekstra kort.
-Okay. -"Og de har hævet penge hver dag."
Hver eneste dag.
"De har betalt for alt muligt med kortet." Og så…
Så viste de mig kontoudtoget og optagelser fra overvågningen.
Og dér var bogholderen.
Hun havde det andet kort og stjal mine penge.
Derfor ville hun sige op.
Hun var over alle bjerge og blev aldrig fundet.
Den måned var et mareridt.
Der var meget, hun ikke havde betalt for mig.
Jeg måtte betale afdrag på bilen og huset.
Jeg måtte tage mig af en masse. Jeg var desperat.
Jeg var…
Jeg var kendt,
men uden indkomst.
Ja?
Jeg var kendt, men havde ingen penge.
I det øjeblik forstod jeg lidt mere om livet.
Jeg var helt tom, når jeg så mine venner.
Ikke?
"Se engang! Der har vi vores rige ven."
Hvad? Jeg har ingen penge.
"Må jeg få din autograf, rige mand?"
Det var som en nål i hjertet på mig.
Jeg indså, at det er meningsløst at være kendt.
De vidste ikke, hvad der var sket, så jeg var som en svindler.
Jeg var en fupmager. Sådan føltes det hele tiden.
Jeg solgte alt for at få penge. Jeg solgte mors bil og så videre.
Jeg ville sælge et af mine huse, men der var lån i det.
Jeg kan ikke huske, hvornår jeg optog det lån.
Det kan jeg ikke huske. Bogholderen udnyttede mig.
Når jeg malede, havde jeg beskidte hænder.
Jeg skrev under på ting uden at læse. Det skulle bare overstås.
Hun tog alle mine penge.
Jeg var kendt skuespiller og komiker.
Alle ville høre mine jokes, men jeg var så ked af det.
Normalt når jeg er i en boghandel, køber jeg en masse bøger.
Men dengang måtte jeg stå og læse hele bogen.
Jeg stod og læste hele dagen, for jeg havde ingen penge.
Jeg er vild med boligindretningsbladene.
Jeg læste og læste. Så fandt jeg en god artikel.
Mobiler havde ikke kamera dengang, så jeg måtte huske, hvad der stod.
Jeg ville bare rive siden ud.
Nogle gange gik jeg ud med kolleger fra branchen.
Vi spiste sammen.
Jeg indrømmer, jeg lod, som om jeg skulle på toilettet…
…når regningen kom.
Jeg havde ingen penge.
Regningen lød på 1-2.000 baht hver.
Jeg var nødt til at gemme mig på wc. Forstår du, hvad jeg mener?
Jeg skammede mig sådan.
Jeg datede også Pla. Hun kom fra en velhavende familie.
Og hun datede manden med en baht.
Og… Du milde, ikke?
Jeg var så bitter. Pla hjalp mig med at få styr på alting.
En af hendes venner gav mig et lån.
Hendes studiekammerat Lin.
Pla præsenterede mig for hende, men var ikke min garant.
Jeg fik et lån af Lin
og brugte mit hus i Chiang Mai som sikkerhed.
Pengene, jeg lånte, var til Deaw 7.
-Ja, det var det. -Det var dit livs forestilling.
Ja, og tiden fra Deaw 6 til Deaw 7 var ren tortur.
Jeg havde en baht. De tider lærte mig en masse.
Jeg lærte blandt andet at spare på pengene.
At investere.
Jeg måtte læse om det.
Ja.
Jeg tror, publikum måske føler,
der er spørgsmål, jeg ikke stiller dig.
Vil I spørge Udom om noget, så ræk… Hov! Jeg starter med hende.
Jeg vil spørge, hvilke serier eller film
du normalt ser som komiker for underholdningens skyld?
Jeg anbefaler den her.
Man behøver ikke være komiker for at se med.
The Ghost Secret hedder den.
Titlen på thai er Kai Winyarn … Lok Winyarn… Noget i den dur.
Men jeg kan anbefale The Ghost Secret.
Når I kommer hjem i dag, så se afsnit 66.
Der er cirka 150 afsnit nu.
Men jeg kan lide afsnit 66, der hedder…
Det hedder "Uretfærdighed".
Skriv det ned. Afsnit 66.
Værten er Master Ole.
Han er nok Thailands bedste medium.
Jeg synes, han er den bedste.
Han kan se, hvad der er sket i dit liv.
Han ser ånder, hvis der er nogen ved dig, og han kan forhandle med dem.
Så dygtig er han. Og han gør det ordentligt.
Han beder dig ikke om alt muligt trylleri. Han laver ikke sort magi.
Afsnit 66 handler om sangeren Salakjit Duangjan.
Hun er Pumpuang Duangjans søster.
Hun bliver kaldt Ong.
Det skete det for hende, at hun følte, hun var ved at dø af noget.
Når hun spadserede,
føltes hendes hjerte knust, og hun ville bare dø.
Sådan havde hun det. Hun var også tit syg.
Hun røg ind og ud af sygehuset, og hun ville bare dø.
Så besøgte hun Master Ole.
I serien er der to andre værter, Toffy og Somcheng.
De tager til templerne for at få nye kræfter.
Vil I tale med dem, så tag i templet.
Ong besøgte altså Master Ole og forklarede, hvordan hun havde det.
Når Master Ole ser noget, så siger han: "Jeg…
Jeg så din fortid.
Du gjorde ham noget.
Du lovede ham noget."
Da han sagde det, fik hun det underligt.
Normalt er Ong en rar dame som dig selv.
Hun havde det sært.
Han sagde: "Kan du mærke nogen bag dig?"
"Ja, det kan jeg. Jeg mærker en tyngde ved skuldrene.
Især omkring nakken." Pludselig var hun som besat.
Hendes stemme blev til en mands. Han besatte hende.
Hun dansede sværddans.
"Hvorfor dræbte du mig? Jeg var uskyldig. Hvorfor dræbte du mig?"
Jeg var fænget og kunne ikke vriste blikket væk.
"Hvorfor dræbte du mig? Jeg var uskyldig."
Hendes stemme var en mands. "Hvorfor dræbte du mig?"
Master Ole kunne se, hvad der var sket.
Det var sket ved et tempel, hvor de før holdt henrettelser.
De googlede templet i Sukhothai.
De fandt Phlai Chumpon-templet og besluttede at tage derhen.
De måtte besøge templet for at rette op på det her.
De tog alle afsted. Da de ankom, fik hun det værre.
"Hvorfor dræbte du mig? Det var ikke min skyld, så hvorfor?"
Master Ole forhandlede med ånden.
"Slap af. Rolig nu."
"Nej!"
"Kan du tilgive hende?" "Aldrig!"
"Jeg vil have hendes liv og blod.
Kan du give mig hendes blod, tilgiver jeg hende. Gør det nu!"
Jeg var opslugt. Jeg droppede alt andet for at se med.
Og jeg så og så. "Du aner ikke, hvor ondt det har gjort.
Jeg har ventet i over 100 år.
Du tvang mig til at skære halsen over på mig selv.
Ved du, hvor ondt det gjorde?"
Det var så dramatisk.
"Folk dør jo ikke af et enkelt snit i halsen.
Jeg måtte skære og skære."
Sagen er så,
at Ong i et tidligere liv havde beordret nogen til at dræbe en mand.
Den mand, der besatte hende. Han var uskyldig, men hun dræbte ham.
Master Ole sagde, han kunne se det.
Der var også andre.
Der var en mor og hendes barn,
som hun tog til gidsel for at tvinge ham til at skære halsen over.
"Det gjorde virkelig ondt.
Du tvang mig til det. Jorden var gennemvædet af mit blod.
Jeg vil have dit liv…"
Master Ole prøvede som åndsfortaler. at overtale ham.
"Jeg vil have hendes blod. Giv mig det!" Ole spurgte, om hun donere blod i stedet.
"Nej!"
Han skar halsen over, men hun kan bare give blod?
"Ikke på vilkår. Nej!"
"Kan hun donere blod til 100 sygehuse. Hun kan gøre det på tre måneder."
"Nej. Aldrig! Jeg vil dræbe hende. Jeg kræver hendes liv."
Hvad med et munkeoffer?
Nok til 100 mennesker.
De vil være dine munke ved Thailands nytår."
Da han hørte det, faldt han til ro.
"Vil du gerne have det? Godt."
Ånden troede ham ikke.
Så Master Ole bad seriens fans om at lade sig munkevie.
100 mennesker ved Thailands nytår.
"Samtykker du,
og stiller det her dig tilfreds, så sig, du tilgiver hende."
Og nu kommer det emotionelle. Kameraet fokuserer på Ole.
Så filmer de Toffy og Somcheng.
Alle var nervøse for svaret.
"Jeg tilgiver dig!"
Musikken startede, hele templet klappede.
Han tilgav hende.
Endelig tilgav han hende. Jeg græd.
Der kom en munk. Han bad Ong skænke offerets vand.
Det var så ikke Ong, men ånden. Munken begyndte at messe.
Ong var sådan
Han messede i lang tid. Så snart han var færdig, besvimede hun.
Og så vidste jeg det!
Jeg må sponsere den serie.
Jeg ringede straks til Bella.
"Bella. Har du Toffys nummer? Vil du ringe ham op?
Jeg vil sponsere serien."
Hun spurgte mig hvordan. "Det ved jeg ikke."
"Vil du lægge navn til serien?" "Nej, jeg vil bare sponsere den.
Jeg så, de havde gamle mikrofoner.
Spørg, om de vil have nogle trådløse.
Vil de det, så køb fire. Jeg vil bare være en del af det."
Seriøst, jeg er helt opslugt.
-I bør også se afsnit 109. -Meget nøjagtigt.
Det er afsnit 109.
Det hedder "Besværgelse".
Okay. Sagen handler om Karn.
Han er ung og gift.
En helt normal mand, men han kunne mærke noget indeni.
Det var, som om der var andre inde i ham.
Hver gang han var i templet, kastede han op og var syg.
Når han mødte kendte munke, blev han voldsomt utilpas.
Som om noget afholdt ham fra at gøre gode gerninger.
Han tog på sygehuset, men de gav ham bare medicin.
De sagde, han var bipolar.
Han havde lidt i 22 år.
Så mødte han Master Ole. Master Ole så, hvad der var sket ham.
Han sagde, at i Karns tidligere liv lavede han sort magi.
Han var munk og dyrkede sort magi.
Han holdt på ånderne og viste ikke sine læremestre respekt.
Derfor fulgte ånden ham til dette liv. Den var ikke alene. Der var otte.
De skiftedes til at besætte hans krop.
Er man bipolar, er det som at have to personligheder.
"Tri" betyder tre. Fem… Otte. Så han var "ottepolær".
Det afsnit skal I se. Han skiftede hele tiden personlighed.
Det var så godt. Vildt godt! Det var det bare.
Master Ole sagde, hvad han gjorde, og at han skulle bede om tilgivelse.
Så de tog i templet.
Måske var det et sted i Nonthaburi.
Der boede han i et tidligere liv.
De kom frem.
Master Ole holdt hans hånd, så han kunne tale med ånderne.
Master Ole tog hans hænder og blev besat.
Han var sådan…
"Lad ham være.
Vil I ham være?", spurgte Master Ole. "Nej, vi vil ikke."
"Kan I forlade hans krop?"
"Nej!"
"Så må jeg straffe jer."
"Gør det bare."
Karn blev uhøflig og aggressiv.
"Kom bare an!"
Ånden sagde: "Kom bare an!"
Han kastede op og blev normal.
Ole spurgte, om han vidste, hvad han sagde. Det bekræftede han.
Ole sagde, hvad han skulle gøre.
Han skulle undskylde for alle de fejl, han begik.
Han skulle give munkene et offer, så ånderne modtog de gode gerninger.
Alle otte ånder, han havde gjort fortræd i et andet liv.
Men en af dem ville ikke have gerningen.
De sloges inden i ham.
Okay, sceneskift.
Han skulle til at give en munk et offer.
Offeret var her.
Munken sagde, de skulle bede. De skulle de fem bønner.
En munk messede.
Karn skulle gentage munkens ord.
Han kæmpede med ånden i kroppen. Den ville ikke have, han bad.
Master Ole sagde, han skulle holde ud og stritte imod.
Han fik sagt én linje. Det tog cirka fem minutter.
Han bad og prøvede at stritte imod.
Ånderne var så…
Var det en amerikansk film, ville han vinde en Oscar.
Det var så ægte.
Det så så ægte ud. Han kæmpede med de otte ånder.
Til sidst fik han sagt bønnen.
Munken hældte helligt vand på ham. Han var…
"Lad ham være. Tilbage til, hvor du kom fra."
Jeg er træt.
I må selv se resten.
De ville ikke lade ham være. Jeg var så spændt.
Jeg skulle tisse, men ville ikke gå glip af noget.
Jeg finder den slags underholdende. Jeg elsker den serie.
Siden da er jeg blevet fan af Toffy.
Der er også andre gode afsnit.
På det seneste besøger Toffy steder, hvor man har set ufoer.
Jeg tog med.
Jeg sagde, jeg ville med, men at han ikke måtte fotografere mig.
Lad mig gøre en lang historie kort. Jeg tog til Uthai Thani med ham.
Jeg er en travl mand, men jeg har altid tid til et overnaturligt eventyr.
Jeg troede, du var produktiv i din fritid.
-Er det ikke produktivt? -Det ved jeg ikke.
Jeg ville vide, om de fandtes.
Jeg har altid været nysgerrig med, om de findes eller ej.
Pete Tongchua sagde, han kan kommunikere med dem.
Jeg spurgte Toffy, hvor han normalt tager hen.
Han gav mig en dato og sagde, det var i Uthai Thani.
Så jeg tog afsted. Jeg tog afsted med to skeptikere.
Det var Bella og Yaya, min revisor.
Vi kom til hotellet og troede, de ville komme sent om aftenen.
Så vi tog en lur.
Vi kom til hotellet ved 18-tiden.
Vi ville sove og så være klar til midnat.
Jeg spurgte Toffy, hvad tid de kom.
Han sagde kl. 19.
Jeg var helt uforberedt.
Jeg trak i tøjet, for jeg ville ikke gå glip af noget.
Ufoer er jo superhurtige. Man skal være hurtig for at se dem.
Hvad, hvis der kun var én ufo, ikke? "Jeg rejste så langt!"
Jeg kom til en stor have på et feriested. Der var ingen gæster dengang.
Vi kunne gøre, hvad vi ville.
De slukkede alt lyset, så vi bedre kunne se dem.
Toffy satte et telt op.
Han havde også en stol og et spil kort, så de kunne spille poker.
Så sagde han, vi skulle tilkalde ufoerne.
Jeg troede, han havde en slags elektronisk panel.
Ligesom på et fly, ikke?
Det kunne sende et signal.
Men pludselig satte Toffy sig og mediterede.
Vent lidt.
Mediterede?
Jeg var rimelig rådvild.
Jeg var bare…
Jeg var forvirret. Han sagde ikke, hvordan jeg skulle tilkalde dem.
Jeg var bare…
Bella lå på jorden.
Andre talte i telefon.
Jeg besluttede at tale til ufoerne. "Ufo og rumvæsner.
Jeg er så nysgerrig. Findes I rent faktisk?
Hvis I gør, så kom frem. Jeg er rejst langt for at se jer."
Jeg talte til dem i tankerne. Noget i den stil.
Lidt efter åbnede Toffy øjnene.
Jeg spurgte, hvad han sagde til dem.
Han sagde, han talte normalt til dem.
"I dag har jeg min gode ven med."
Hvad? Kan du bare sige til dem, jeg er her?
Virker det?
"Han er her. Skuf ham nu ikke." Hvad?
-Læg pres på dem. -Herligt.
"Kan man bare gøre det?"
"Så han kan se, I findes. Lad ham nu se jer."
Taler man sådan til ufoer?
Vent. Det er ikke engang det bedste. I skal ikke le endnu.
Da han sagde det, så jeg op.
De har en spejder, der skinner et grønt lys.
Bare sådan en laserpen.
Han peger, hvor ufoerne er, for himlen er jo stor.
Der er så mange stjerner.
Så mange på himlen, at jeg ville have svært ved at se en ufo.
Han er Toffys højre hånd.
-Han peger på ufoen. -Ja.
"Til venstre." Jeg spurgte: "Hvis venstre?"
"Jeg peger på den. Der til venstre!"
Han pegede. Og det var helt ægte.
Det passer. Jeg ved godt, det lyder tosset.
Sådan havde jeg det med Pete Thongchua.
"Nu er jeg ligesom dem."
De findes, venner. Okay, hør nu lige.
Venus er den klareste stjerne. De andre er prikker.
Men den, han pegede på til venstre, bevægede sig.
Den var superhurtig.
Da vi sagde det, sagde Bella og Yaya, der er skeptiske, at det nok var et fly.
De tjekkede en app for fly i nærheden, men nej.
-For at se, om det var et fly? -Ja. Og det var det ikke.
En anden person tjekkede en anden app for satellitter.
Intet.
Det var intet fly eller en satellit, så det kunne være en ufo.
Fly bevæger sig normalt sådan.
Men det her gik op og ned. Det bevægede sig…
Vent! Kan en stjerne godt det?
Kan den?
Så så jeg flere og flere. De bevægede sig i alle retninger.
Nogle af dem glimtede.
Den nat…
-Jeg overdriver ikke. -Okay.
Jeg ved, det lyder sådan, men der var 51 ufoer.
Jeg synes, de mest lignede prikker.
Hvad er det UFO står for?
-"UFO"… Noget i den stil. -Uidentificeret flyvende objekt.
Det var prikker i bevægelse.
Og Toffy bad dem så om at blinke.
-Det var utroligt. De… -Blinkede de?
Seriøst… Jeg var chokeret.
Vi så på dem, indtil…
Vi så på dem fra kl. 19 til midnat. Toffy sagde, jeg skulle hvile mig.
"Showet er slut."
Sagde han det?
Første bølge var cirka 30 ufoer.
Jeg spurgte, hvornår næste bølge kom. Han sagde, de kom kl. 4 om morgenen.
Hvordan vidste han det? Jeg spurgte, om han kendte deres planer.
Hvordan vidste han det?
Han sagde, han havde studeret dem i over 20 år.
Siden han hørte om det i Khao Kala. Derfor kendte han tidspunkterne.
Jeg gik i seng og vågnede kl. 4.
Da jeg kom ud, hørte jeg: "Der er den. Aftenens 37. ufo."
Jeg så den tydeligt.
"Hvad?", tænkte jeg. "Det kan ikke være ægte.
Hvad skal jeg sige til mine venner? Jeg var sikker på, jeg intet ville se."
Det havde jeg ikke ventet.
Jeg troede, jeg ville komme hjem og joke med ufo-turen.
Men det viste sig, de findes. Shit.
På vej hjem var jeg stadig forvirret. Jeg kunne ikke greje, hvad der var sket.
Jeg tænkte på de næste skridt.
Der er en ufoklub i Kaho Kala, så der ville jeg hen.
Men de er hardcore-ufofans.
Så de giver hinanden navne.
Ja.
Neptun 16, du ved.
Pluto 15.
Sådan er de.
De har også signalmodtagere.
Jeg prøvede at finde på et navn. Neptun… Pluto…
Viagra 11.
Det er ingen planet.
Jeg var bange for at gå for vidt.
Toffy sagde, jeg skulle holde mig væk, så de ikke filmede mig.
"Her er mere privat."
Det er jeg ret vild med.
Lad være med det.
Så bliver du besat som mig.
Vi har set, hvem Note, Udom Taephanich er.
Vi så andre sider af dig end blot standup-komikeren.
Med andre ord:
Din standup er kun toppen af isbjerget.
Med vores samtale i dag
så vi resten af isbjerget.
Han er ikke kun sjov på scenen, men også i virkeligheden.
Note, Udom Taephanich!
Mange tak. Tak.
Mange tak, alle sammen.
Mange tak.
UDOM TAEPHANICH - SLUT
Tekster af: Helle Kaiser-Nielsen