Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
UDOM TAEPHANICH: AMI A STAND-UP ESTEKBŐL KIMARADT
Ha jó a kedved, tapsolj nagyokat !
Nahát, szóval ilyen érzés!
Remek módja ez a műsorkezdésnek.
Note-ot illeti érte az elismerés, hiszen ő találta ki.
Alattomos kis módszer arra, hogy kétszer is megtapsoljanak.
Rendkívül különleges nap a mai.
Lehetőségünk lesz elbeszélgetni
Thaiföld leghíresebb stand-up humoristájával.
Szóval megpróbálom megdönteni a rekordját,
és olyat mondok nektek, amitől kettőnél többször fogtok tapsolni.
Sikerült.
Ahogyan ti is tudjátok,
Note ritkán jelenik meg a nyilvánosság előtt.
Főleg ilyen beszélgetős műsorokban.
Az utolsó szereplése egy talkshow-ban
tizennégy évvel ezelőtt volt.
Szóval ez egy nagyon különleges nap.
Most pedig
köszöntsétek nagy tapssal a sztárvendégünket!
Note Udom Taephanich!
Üdvözlök mindenkit!
Oké. Hadd kezdjem a leggyakoribb üdvözléssel!
Hogy vagy?
Őszintén szólva, egyáltalán nem vagyok jól.
Ahogy öregszik az ember, egyre könnyebben betegszik meg.
- Igen. - Úgy értem, reggelente…
Naponta új tüneteket mutatok.
Mindennap van valami.
Legyen szó térdfájásról, refluxról
vagy hátfájásról.
Általában a hozzánk hasonló vénemberek szenvednek ezektől, nem?
Hadd kérdezzelek a legutóbbi, Deaw 13 című műsorodról!
Milyen volt?
Nem volt könnyű.
- Miért? - Miért?
Mert sosem léptem fel olyan közönség előtt,
akik maszkot viselnek.
- Oké. - Minden fellépésen kábé ötezren voltak.
Tíz fellépés ötvenezer maszkos embert jelent.
Miközben beszéltem, fogalmam sem volt, hogy nevetnek-e.
Értem.
Nem láttam a reakciójukat.
Ebben nem volt tapasztalatom.
Senki sem tanít meg arra, mit kezdj egy ilyen helyzettel.
Ez egy újfajta kihívás volt.
A stand-upos fellépések során általában
látod az emberek reakcióját.
- Így van. - Ami ösztönöz téged.
A stand-up olyan, mint a pingpong.
Az egyik szervál, a másik visszaüt.
Szóval ha jól érzik magukat, többet tudok viccelni.
Fontos az interakció.
De a Deaw 13 olyan volt, mint egy online megbeszélés.
Ismeritek a Zoomot? Pontosan olyan volt.
Ötezren voltak ott.
Nem tudtam, mit tegyek.
Hogyan oldottad meg a dolgot?
Először teljesen tanácstalan voltam.
Aztán kitaláltunk valamit.
Mikrofonokat raktunk a közönség közelébe,
és egy hangkábelt csatlakoztattunk egy monitorra mellettem.
- Hogy tudjam… - Hogy halld őket.
…hogy élvezik a műsort, csak nem mutatják.
- Ennyit hallottál… - Igen.
Mivel a maszk mögött nevettek,
csak a szemüket láttam.
Igen.
Nem tudom, hogy már eltűnődtetek-e ezen.
Amikor elmegyünk a fellépéseire,
mindig olyanokról mesél történeteket, akiket ismer.
Valós történetek ezek?
Valós történetek. De egy dolgot azért hozzátennék.
Úgy dolgozom, mint egy séf.
Úgy adom elő a történeteimet, ahogyan egy séf kidekorálja a fogásokat.
Ha nem valósak, nem tudom megjegyezni őket.
- Értem. - Nem emlékeznék rájuk.
Amikor elmesélek egy történetet, fontos, hogy el tudjam képzelni.
- Különben nem lesz jó. - Igen, így van.
Emlékszel a szellemre az otthonomban?
Ilyet nem tudok kitalálni.
Megtörtént. Még mindig ott van.
- Tényleg? - Igen, még mindig.
Tudja, hogy beszéltél róla?
Jaj…
Meg ne jelenj álmomban!
Nahát!
Ez szokott várni, amikor hazaérsz?
Igen, mindig ilyen sötét van.
Semmi más, csak sötétség.
Általában felkapcsolom a villanyt.
- Égni szokott a lámpa. - Oké.
Innen a hálószobámba sétálok.
- Ez a szobám. - Odabent is sötét van.
- Igen. - Oké.
- Még több sötétség. Gyere be! - Oké.
- Ez az esti rutinom. - Értem.
Ez itt az ágyad.
- Ezen az oldalon alszom. - Aha.
- Aha, oké. - Itt alszom.
Rendben.
- Lefekszem. - Tévézel.
Igen. Általában az ágyból tévézem.
Azt mondtad, a szellem fentről nézett téged.
- Pontosan itt. Aum-im azt mondta… - Igen.
Ő látja a szellemeket, és itt látta őt.
Nézett, miközben aludtál.
Itt feküdtem.
Néha pedig itt áll a szellem.
Mindig valahol az ágyam mellett van.
Ezt az információt kaptam tőle.
A helyemben tudnál továbbra is ebben a szobában aludni?
- Ez segít megőrizni a józan eszem. - Mi az?
Ez egy talizmán, amit egy sámántól kaptam Csiangmajban.
- Védelmet nyújt? - Igen.
Igen, védelmet nyújt. Direkt nekem készítette.
Hogy távol tartsa a szellemet.
- Nem tudom… - Igen.
…hogy távol tartja-e ettől a helytől,
vagy pont hogy itt tartja őt.
- Itt marad. - Igen.
Szóval mindig, amikor lefekszem…
- Félek. - Igen.
Nem könnyű kényelmesen átvészelni az éjszakát.
De egyre inkább kezdek hozzászokni.
Történt valami fura, ami rádöbbentett, hogy egy szellem van a szobádban?
- Hallottál valamit? - Igen, egy zajt.
Mindig akkor hallom, amikor félálomban vagyok.
Ez a személyes meggyőződésem.
Amikor félálomban vagyok,
vagy hajnalban, amikor nemsokára felkelek, akkor szokott megtörténni.
Ezt hallom.
És erre megy tovább.
E mögött a fal mögött csak levegő van.
- Semmi más. - Ezek valódi téglák.
És néha egészen idáig elmegy a hang.
Így.
A szellőző nem elég nagy, hogy állatok másszanak bele.
Olyan hangot hallottam, mintha egy macska küzdene egy egérrel.
De nincs hely a plafon felett.
Az egész tömör beton. Nincs benne üreg, semmi.
Itt kéne töltened egy éjszakát.
- Csak egy estét. - Próbáld ki!
- Igen, gyerünk! - Persze, kipróbálom.
Én…
- Felnőtt ember vagy. - Így igaz.
Igen, azon az oldalon szoktam aludni.
- Feküdj le! - Így alszol?
- Igen. - Ezen az oldalon.
Igen.
Lekapcsoljuk a villanyt?
Igen, le kéne kapcsolnunk a lámpát.
Ideje aludni.
Általában így szoktam csinálni.
Máris érzem…
Eddig még sosem éreztem magányosnak magam,
miközben betakargattak.
Oké.
Mint akit temetnek.
Várj!
- Nem halt meg. - Oltsd le!
A villanyt is le kell kapcsolnunk.
Ilyen sötétben alszom.
Próbáld meg elképzelni, oké?
- Oké. - Aum-im szerint itt állt.
Én nem láttam, de elképzeltem, milyen lehet.
Elszabadult a fantáziám.
Nem könnyű elaludni éjszaka.
- Ki hitte… - A jobb oldalamon szeretek feküdni.
Azt hittem, ha a jobb oldalamon fekszem, talán majd látok valamit.
- Mondjuk a lábát. - Jaj, ne!
Aztán arra gondoltam, hogy inkább a bal oldalamra fordulok.
- Attól kiráz a hideg. - Igen.
Mert nem látod, mi van mögötted.
Ijesztő, ha ekkora hely van itt.
Olyan volt, mintha nyomkodnák a matracot.
Rengeteg különféle dolog eszembe jutott.
Szóval…
Oké.
Pápá, Pa Ted! Jó éjszakát!
Én úgy gondolom, hogy minden történet, amit elmeséltél, vicces.
De akkor, amikor megtörténnek, nem azok.
Többnyire egyáltalán nem viccesek, nem.
Volt egyszer valaki…
aki elhívott cápalesre.
Melyik műsorban meséltem erről?
Emlékszel, melyik volt az?
Valaki azt mondta, a Deaw 11 volt az.
Annyira dühös voltam arra a nőre és a lányára.
Pedig nem könnyű kihozni a sodromból.
De ezek ketten…
Ha újra találkoznék velük, villával kiszúrnám a szemüket.
Rendben volt az életem.
Miért kellett hozzám szólniuk?
Odajöttek, és a nő azt mondta, hogy a lánya nagy rajongóm.
Könyörögtek, hogy menjek velük cápalesre.
Később megtudtam, hogy eggyel kevesebben voltak, mint kéne.
A pasija ment volna velük, de szakítottak.
- Értem. - Ezért volt szükségük rám.
Szóval velük mentem.
Azt mondták, nem lesz hideg. Utálom a hideget.
Azt mondták, elég egy dzseki.
A nagy szart volt elég!
Tengeribeteg is lettem. Nagyon dühös voltam rájuk.
A visszaúton hozzájuk sem szóltam.
De vicces sztorit kreáltál belőle.
Szerintem úgy tudunk túllendülni a rossz pillanatokon,
ha vicces sztorikat gyártunk belőlük.
Csak át kellett vészelnem valahogy.
Ha újra találkozom velük, már nevetni fogok rajta.
Ha nem teszed ezt, akkor…
Akkor nagyon sokat szenvednék.
- Ez egyfajta gyógymód. - Igen.
Még egy dologra kíváncsi vagyok.
Az alapján, amit a műsoraidban hallottam,
az emberek, akik körülvesznek téged,
mind furák.
Mi ennek az oka?
Miért vonzod ennyire a furcsa embereket?
Őszintén szólva, megkérdeztem erről egy szerzetest.
Megkérdeztem tőle,
hogy ezek az emberek miért részei az életemnek.
Hogy helyrehozzam, ha esetleg rosszat tettem előző életemben.
Tudjátok, mit mondott?
„Udom,
madarat tolláról, embert barátjáról.”
Szóval rájöttem, hogy én voltam az oka.
Volt egy eset.
Mikor is…
Múlt héten történt.
Egy nőről szól a sztori, aki 29 éves.
Nagyon csinos.
Busszal jött…
Talán Tratból vagy ilyesmi.
Eljött hozzám, amikor anyám otthon volt.
Azt mondta, hogy nagy rajongóm,
és dedikáltatni akart egy könyvet.
De valójában azért jött, hogy kölcsönkérjen 250 000 bátot.
Nagy rajongóm.
Hát igen.
- Szóval… - Miután aláírtad, a lány csak…
Nem, én nem voltam otthon.
Eljött hozzám, de nem voltam otthon.
Anyámmal találkozott.
Egy levelet is írt,
amit belerakott a könyvbe.
Oké.
Kölcsön akart kérni 250 000 bátot.
Azért, hogy új életet kezdjen.
Leírta, hogy milyen nehézségeken ment keresztül.
Ami a kölcsönt illeti…
Azt mondta, hogy mindenképpen visszafizeti a pénzt,
ha egyszer nyer a lottón.
Akkor 2,5 millió bátot ad nekem.
De ha nem nyer a lottón, akkor nem tudja visszafizetni a pénzt.
Szóval azt ígérte, jótettekben fogja visszafizetni.
Ezt írta. Nagyon megható volt.
„Amikor meghalsz, nyugodt lehetsz,
hogy továbbra is jótetteket fogok szentelni neked.”
A következő életed ígéretesnek tűnik.
Jótettekkel akart fizetni.
El tudod ezt hinni?
Az emberek folyton kölcsönkérnek tőlem.
Mostanában sokszor megtörtént.
Gondolom, bevonzom őket.
Szóval…
Volt egy…
Valaki üzenetet küldött nekem.
Azt mondta, hogy akar venni egy házat, mert nem kényelmes a lakása.
Talált egy házat magának.
Az anyjával és a testvéreivel akart beköltözni oda.
A legkisebb ház volt a környéken, kilencmillió bátba került.
Visszaírtam, megkérdeztem, mennyi pénz hiányzik.
Igen.
Azt mondta, kilencmillió.
A ház teljes ára.
Egyenes voltam vele.
Megkérdeztem, hogyan fizetné vissza a pénzt.
Azt mondta, hogy tanár.
A fizetése 20-30 ezer bát, szóval havi tízezret akart adni nekem.
- És összesen kilencmillió volt? - Havi tízezer bát.
Megkértem a könyvelőmet, számoljon utána.
Összesen 75 évbe telne, mire visszafizeti a kölcsönt.
Az 50-es éveimben járok.
Betöltöm a 125-öt, mire visszakapom a pénzemet.
Ágyhoz kötött leszek.
- Kapnál havi tízezret. - Ez igaz.
Az unokáim azt mondanák:
„Nagyapa, már átutalta neked a pénzt.
Ha hallasz, pislogj egyet!”
Nem viccelek. Tényleg vannak ilyen emberek.
Volt valaki, aki úgy fizette vissza a kölcsönt…
- Tartozott nekem. - Oké.
- Négyszázezret kért kölcsön. - Egy újabb ember?
Igen. Annyian voltak, hogy össze sem tudom számolni.
Kölcsönkért 400 000 bátot.
Sok-sok évvel később egyszer csak besétált a házamba.
Értem.
Örültem, hogy látom.
Megkérdeztem, hogy van.
Az felelte, a tartozását jött kifizetni.
Kibontott egy csomagot, amit hozott.
Egy festmény volt, ő csinálta.
- Nem pénz volt. - Igen.
„Udom, 500 000-ért szoktam eladni a festményeimet.”
Nem egy olyan híres művész festette,
mint Leonardo Da Vinci, Rembrandt vagy Kuszama Jajoi.
Össze sem volt hasonlítható az ő alkotásaikkal.
Olyan volt, mintha egy átlagos ember rajzolta volna.
„Ötszázezret ér.” Ki venné meg?
Oké, nem érdekel, mennyiért árulja.
Nekem adta.
Teljesen le voltam döbbenve. Sokkolt a dolog.
Aztán elment. Meg akartam kérdezni: „A visszajárót nem kéred?”
Többé nem beszéltem vele.
Komolyan mondom…
Képzeld el, hogy elmész egy étterembe,
rajzolsz valamit, és azt mondod: „Sült rizst kérek.”
Ez őrület.
Kinek képzeled magad?
Azt hitte, így rendezte az adósságot.
Szerinted kiakasztanám azt a festményt?
Ha megtenném, az olyan lenne, mint egy pofon.
Azt mutatná, hogy milyen hülye vagyok.
Most kedvem lett kölcsönkérni tőled.
Vajszívű vagyok. Ha valaki azt mondta, hogy nagy rajongóm,
akkor bármit odaadtam neki, amit kért.
Főleg, ha sírt,
és nagy melle volt.
„Fogd a pénzem!”
Gondolkodás nélkül.
Komolyan.
Ez a sztori, amit elmeséltél, vicces volt.
Olyan volt, amit a fellépéseken is elmondhatnál.
De ezt a történetet nem szoktad elmondani.
Van valami kritériumod?
Van, amit csak a barátoknak mesélsz el.
- És van, amivel fellépsz. - Így van.
A fellépéseken nem mesélek el olyan történeteket,
amik bajba keverhetnek.
Így van.
Vagy olyan történeteket, amik nem illenek az aznapi közönségemhez.
Mert hát… Én…
Egy olyan országban vagyok humorista,
ahol minden korosztály eljöhet a fellépésemre.
Más országokban nem így van.
Egyes történetek nem valók gyerekeknek.
Valaha bajba kerültél?
Kigúnyoltam Lung Tut, az előző miniszterelnököt.
Akkor tettem, amikor először miniszterelnök lett.
Utána felhívott egy katona.
Egy valódi katona.
Tudom, hogy az volt, mert elmondta a rangját.
És emlékszem a hangjára.
Ha kimondanám a nevét, tudnátok.
De nem akarok bajba kerülni azért, hogy felfedem a nevét.
Elég, ha annyit tudtok, hogy felhívott.
Nem fenyegetett meg.
Csak figyelmeztetett.
- Oké. - És nagyon udvarias volt.
Először felhívta az asszisztensemet,
és megkérte őt, hogy szóljon, hogy keresett.
Amikor láttam az üzenetet, rohadtul megijedtem.
Szóval azonnal visszahívtam.
Azt mondta: „Note, ez itt…
Én vagyok a…
Csak szerettem volna elmondani,
hogy láttuk a videót.
Láttuk, mit tettél.
A miniszterelnök nem bánja.
Igen, ő is látta.
Csak szeretnék elmondani neked valamit,
ha esetleg elfelejtetted volna…
Sok fiatal példaképként tekint rád.
Talán nem is tudsz róla.
Vigyáznod kéne, hogy mit mondasz a nyilvánosság előtt.
Szeretném megelőzni, hogy gond legyen.
Nehogy a fiatalok félreértsék, és azt higgyék…
hogy a miniszterelnökünk önfejű.”
Mit lehet ezen félreérteni?
Mind tudtuk.
„Szeretném, ha óvatosabb lennél,
amikor a nyilvánosság előtt beszélsz.
Ellenőrizd a tényeket! De egyáltalán nem haragszunk.
Nem korlátozzuk a jogaidat. Azt teszel, amit akarsz.
De légy óvatos!
Ne aggódj! Nagy rajongód vagyok.
Biztosan elmegyek a következő fellépésedre.”
Arra gondoltam: „Meghívtalak?
Akarom, hogy ott legyél?”
- Valami ilyesmi. - Értem.
És ott a legutóbbi eset Srisuwannal.
- Srisuwan Chanya. - Igen.
Nem nagyon használom a közösségi médiát.
Akkor hallottam a hírt, amikor elmentem otthonról.
Valaki azt mondta: „Hajrá!”
Az utcán szembejövő emberek ezt mondogatták nekem.
Egy taxisofőr azt mondta:
„Pereld be te is!” Gondoltam: „De hát kit?”
„Küldtem pénzt, hogy segítsek!”
Hogy micsoda?
Nem értettem, mi történik.
Biztattak az emberek.
Ha az emberek elkezdenek biztatni, akkor tuti valami rossz történt veled.
A hírekből rájöttem, hogy Srisuwanról beszéltek.
Egy kicsit megdöbbentem.
Igazából nem perelt be, csak panaszt tett.
Mert csak Lung Tu vagy Lung Pom lehetett volna a felperes.
Ők azok, akik be tudnak perelni.
Ő csak posztolt valamit, amiben panaszkodott.
De…
Igazából meg kéne köszönnöm neki.
Segített reklámozni a műsoromat a Netflixen.
Meg kéne köszönnöm.
Ez igaz. Talán van, aki nem tudja, hogy van egy műsorod a Netflixen.
Ez a műsor is fent lesz a Netflixen.
Csinálnod kéne valamit, hogy garantáld, hogy sokan megnézzék.
- Üssem meg őt? - Nem!
Az emberek azt hitték, fizettem valakinek, hogy megüsse őt.
- Így volt? - Dehogyis!
Az alapján, ami akkor történt, úgy tűnt, mintha ezt tettem volna.
De esküszöm, hogy sosem tennék ilyet.
De küldtem pénzt? Igen.
Várjunk, vicceltem. Nehogy feldühítsem.
Srisuwan, én…
Csodálom magát.
Mert maga…
Hogy is mondjam? A sikerének négy pillére van.
Szenvedély, szorgalom, lelkiismeretesség és nyomozás.
Szenvedélyesen csinál valamit, amit folyton megismétel.
Habozás nélkül, újra meg újra ugyanazt teszi.
Ezekre alapozza a sikerét.
- Igen. - De…
Oké, fogalmazzunk úgy,
hogy nem tartom furcsának.
Rendben.
Tudjátok, a suliban is mindig van egy-két ilyen gyerek.
Akik folyton árulkodnak.
Azok a stréberek, akik a tanárok kis kedvencei.
„Tanár néni! Udom nasit eszik.”
Valami ilyesmi.
„Tanár néni! Nem tűrte be az ingét.”
„Tanár néni! Ma már háromszor ment ki mosdóba.”
Ilyeneket mondanak, és a tanárok imádják őket.
Jó jegyeik vannak.
De a barátaik nem szeretik őket.
Szerintem Srisuwannak nem kellene ennyire vágynia a reflektorfényre.
Sok figyelmet kapott.
Rengeteget. Vakító reflektorfényben úszik.
Fényesebb, mint Lung Tu mesterséges napja.
Mintha ő lenne a fényforrás.
Nem kell hajkurásznia a rivaldafényt, semmit sem kell tennie.
Már a nevében is benne van.
A „Sri” azt jelenti: „fényes.”
Fényes aurát is jelent.
A „Suwan” pedig aranyat jelent. Tehát arany aurája van.
A vezetékneve Chanya.
Ez etikát jelent, amiben annyira nem jeleskedik.
Ez bóknak számít?
- Csak üzenem, hogy támogatom önt. - Oké.
Note, feltűnt pár ember mögötted.
Nem tűnnek boldognak.
Szerintem helyet kéne cserélnünk.
Ja, oké.
- Cseréljünk helyet! - Oké.
Hogy ők is lássák az arcodat.
Így jobb? Most már minden oké?
- Mindenki láthatja az arcomat. - Igen.
Te voltál az első stand-up humorista, aki fellépett Thaiföldön.
Az első fellépésed 1995-ben volt.
Akkoriban a thaiföldiek nem ismerték ezt a műfajt.
Talán csak a nyugati filmekből.
Hogyan kezdődött az egész?
Ahogyan te sem, én sem hallottam róla korábban.
Aztán egy nap Aeo, aki színjátszást tanított nekem,
azt mondta, hogy stand-upolnom kéne.
Fogalmam sem volt, hogy az micsoda.
És ott volt még Chonprakan Chanrueng.
Ő is színjátszást tanított.
Mindketten ugyanazt mondták.
Amikor hármasban beszélgettünk.
Azt mondták, jó történetmesélő vagyok.
Másokat is megkérdeztem erről, de nem tudtak választ adni.
Annyit tudtam a stand-upról, hogy vicceket kell mondanom.
De nem tudtam, hogy kell csinálni.
Szóval megkértem egy barátomat,
hogy vegyen nekem stand-upos videókazettákat Angliában.
És megnéztem őket.
Semmit sem értettem, mert angolul voltak.
Emlékszem, felbéreltem egy angoltanárt.
Kelly volt a neve.
Lampangban volt angoltanár.
Találkoztunk és megnéztünk egy videót.
Nagyon nevetett rajta.
Megkérdeztem, miket mondott a humorista.
Egy kicsit beszélt thaiul.
Azt mondta, a családjáról beszélt.
„A családjáról mesélt.”
Ettől még inkább összezavarodtam.
Csak tudni akartam, hogyan kell csinálni.
Hogyan kell elkezdeni és befejezni a műsort.
Csak letette a mikrofont és kiment.
Ez új volt nekem.
Még inkább kíváncsi lettem.
Megpróbáltam.
Kezdetnek írtam egy szöveget, és egy kisebb közönség előtt előadtam.
Akkoriban tagja voltam egy humorista társulatnak.
Yutthakarn Kayab Nguek volt a nevünk. Sok humorista volt a tagja.
Saját magamnak kellett kitapasztalnom.
Szóval ezt folytattam.
Nagyjából két évbe telt.
Szinte titokban csináltam.
Mert legbelül hittem, hogy sikerülni fog.
Ha bárki közületek modell akar lenni,
ha sok az ellenségetek, több megbízást fogtok kapni.
Aki nyugtalan és lobbanékony, abból simán lehet modell. Mutatom, miért.
Az meg ki?
Te ki a fene vagy?
Nem láttál még férfit?
Mielőtt lemegy a színpadról: „Még mindig bámul?”
És honnan jött a „Deaw Mikrofon” elnevezés?
Amikor először eldöntöttem, hogy fellépek
a Muang Thai színházban,
címet kellett adnom a műsornak.
Nem hívhattam stand-upnak, mert azt senki sem értette volna.
Akkoriban az emberek nem ismerték ezt a műfajt.
Egy egyszerű, thai nevet akartam adni neki.
Próbáltam kitalálni egy címet, amit ráírhatunk a poszterekre.
Igen.
Tévézés közben gondolkodtam rajta.
Egy teniszbajnokságot néztem.
Igen, tenisz volt.
A kommentátor valami olyasmit mondott…
Női egyéni vagy férfi egyéni meccs.
Tetszett az „egyéni” szó, ami thaiul „deaw.”
Úgy döntöttem, ezt használom,
és „Deaw Mikrofon” került a poszterekre.
Innen jött a név. Kiderült, hogy könnyű megjegyezni.
Nem gondoltam, hogy idáig eljutok.
Sosem hittem volna.
Csak egy fiatal srác voltam,
aki bízott az ösztöneiben,
hogy sikerrel fog járni.
Thaiföldön
te voltál az első, aki stand-upolni kezdett.
A mai napig
nem sokan stand-upolnak az országban.
- Kevesebben vannak… - Mint kellene.
Igen. Pedig a színtársulatok korában sok humorista társulat volt.
De a stand-up esetén más a helyzet.
Erről mit gondolsz?
Szerintem ennek a szólásszabadság korlátozása az oka…
az országunkban.
Ez az egyik tényező, ami gátolja,
hogy népszerűbb legyen.
Ha valahová nem süt oda a nap,
ott nem fognak nőni a fák.
Manapság még durvább a helyzet.
Ott van a rasszizmus…
- A bullying. - …a bullying, a valuta leértékelése.
A nemzet, a vallás és a monarchia is tabutéma.
És a szexualitás témája is.
Mint az LMTV…
- LMBT. - LMBT és egyebek.
Ez rengeteg téma.
És mindegyik tabu.
Az emberek manapság nagyon érzékenyek.
Szerintem ez korlátozza a humoristákat.
Az új humoristáknak nehezebb a dolga.
Őszintén kívánom, hogy az új humoristák sikeresek legyenek.
Nem könnyű stand-upolni ebben az országban.
Vannak, akik csak arra várnak, hogy bepereljenek téged.
Tudod?
- Stresszes. - Igen.
Egy másik dolog, amit észrevettem a műsoraidból,
hogy csak te vagy a színpadon.
Egy mikrofonnal.
Arra gondoltam: „Egek, milyen magányos karrier!”
- Így igaz. - Egyedül a színpadon.
Senki sem tud segíteni neked,
ha történik valami. Ez tényleg így van?
Nagyon ijesztő.
Immár 28 éve csinálom ezt, azt hiszem.
Minden alkalommal félek.
Még sosem léptem higgadtan a színpadra.
Soha.
Mindig is izgultam.
- Mitől félsz? - Hogy elfelejtem a szövegemet.
Úgy értem, az katasztrófa lenne.
Mégis kit tudnék megkérdezni?
Régen felírtam a karomra a szöveget.
De miközben felléptem és viccelődtem, nem volt időm arra, hogy…
A közönség észrevenné. Arra gondolnának: „Mi a fene?”
Ez nem lehetséges.
Nem tudtam, mit tegyek.
A színpad szélére tettem egy papírlapot, rajta a szöveg, apró betűkkel.
Fellépés közben odapillantottam.
Nem tudtam elolvasni. Túl kicsik voltak a betűk.
Nem sétálhatok oda, hogy elolvassam.
Szóval nincs semmilyen írás vagy jegyzet a színpadon?
- Olyan a színpad, mint ez itt. - Ilyen üres?
Ezen a pályán tudnod kell, hogyan húzhatod ki magad a csávából.
Ezért olyan lenyűgöző.
Olyan, mint puszta kézzel megmászni egy hegyet.
Érted, mire gondolok?
Sokkal érdekesebb.
Ha mindenhol kötelek és különféle felszerelések lógnak…
Az nem jó.
Elfelejtetted valaha a szövegedet?
Sokszor.
Mit csináltál?
Volt egy fellépés, amin…
Amin rappeltem.
Szeretek rímelő rapszövegeket írni.
Ilyesmi volt.
A rapszövegírás egyik alapelve,
hogy minden sornak rímelnie kell.
Volt egy sor, ami nem rímelt. Nem volt hangsúlyos.
Miközben nagyban rappeltem a színpadon,
véletlenül megpillantottam valakit.
És az elvonta a figyelmemet.
Egy színésznő volt az, aki a pasijával jött el a fellépésemre.
Épp a színpadon rappeltem.
Egy fél másodpercre átfutott az agyamon:
„Vajon kivel van?”
„Ki az a fickó? Nem vele szokott szerepelni a hírekben.”
A fickó elfordulva ült mellette…
Mondjuk, hogy te vagy én.
Gondolom, összevesztek, ezért így ült.
Nyilvánvalóan duzzogtak.
Arra gondoltam: „Vajon min kaptak össze?”
Miközben ezen agyaltam, elfelejtettem a dalszöveget.
Rappeltem, aztán egyszer csak…
„Basszus!
Nekem annyi.”
Ilyen csönd volt.
És én…
Tudod, mit tettem?
Egyedül is hazatalálok
Azt mondtam, nem tudok ?
El akartál vinni
Szóval hagytam neked
Nem én kezdeményeztem Te kérted el a számomat
Felhívtál és írtál nekem
Ne mondd, hogy nem emlékszel
Jól megvoltam egyedül Hétvégente otthon ültem
Te voltál az Aki elhívott randizni
Minden születésnapra Adtál nekem ajándékot
Bármit is akarok Mindent megteszel, hogy megszerezd nekem
Elfelejtettem.
Bevallottam a dolgot.
Elmondtam az igazat a közönségnek.
„Elfelejtettem.”
Nevettek.
Azt hitték, hogy szórakozok.
Hogy utána mondok valami vicceset.
„Srácok, sajnálom, de elfelejtettem.”
Hé!
Nem jut eszembe.
Bármit is akarok…
Egy pillanat. Addig beszélgessetek!
Leguggoltam a színpad szélére, és gondolkodni próbáltam.
Próbáltam felidézni.
Ugyanígy nevettek.
Még mindig azt hitték, hogy viccelek.
Nem vicceltem. Leblokkolt az agyam.
Srácok,
ígérem, túljutok ezen.
Ilyen egy stand-upos élete.
Én…
Elfelejtettem.
Adjatok egy percet! Csináljatok, amit akartok!
Volt, hogy elfelejtettetek valamit?
Például valaki nevét.
De a nyelvetek hegyén volt. Pontosan ez történt. Nem jutott eszembe.
Nem tudtam, mit tegyek.
Imádkoztam meg minden.
Szörnyen ideges voltam.
Mindennel megpróbálkoztam.
De nem, semmi sem jutott eszembe.
Szóval feladtam.
Gondoltam, témát váltok.
Úgy döntöttem, hogy azt teszem.
Be akartam ismerni, hogy kudarcot vallottam.
Amikor elengeded a dolgot,
és már nincs rajtad nyomás, minden eszedbe jut.
Még ne menjetek haza! Egy pillanat.
Mindent megteszel, hogy megszerezd nekem
Jól megvoltam egyedül Hétvégente otthon ültem
Te voltál az Aki elhívott randizni
Mindig elkényeztetsz
Jól megvoltam egyedül Hétvégente otthon ültem
Te voltál az Aki mindig elhívott randizni
Mindig elkényeztetsz
Folyton a nyakamon lógsz
Amikor megjön a menzeszem Rohansz görcsoldót venni nekem
Hadd kérdezzek valamit!
Van valami más, amit még szeretnél csinálni,
de nincs rá lehetőséged?
Csak olyan dolgok vannak, amiket nem akarok csinálni.
Komolyan mondom.
Csak otthon akarok maradni festeni.
Imádom.
- Festészet? - Igen, csak arra vágyom.
Azt hiszem,
a festészet a főállásom.
Így van.
A stand-upolás a hobbim.
Időnként fellépek, festeni viszont mindennap szoktam.
HAPPYLAND STÚDIÓ, BANGKOK
Ez itt a műtermed, amiről meséltél.
Nevezhetjük kórháznak.
Miért neveznénk annak?
Ez a személyes terápiás szobám.
Amikor rám tör valamilyen érzelem,
legyen az pozitív vagy negatív, itt szoktam kiadni magamból.
Ezért olyan nekem, mint egy terápiás szoba.
Mikor kezdtél el műalkotásokat készíteni?
Mikor lett ez a szenvedélyed?
Hogy őszinte legyek,
ez igazából…
egyfajta túlélési mód egy fiatal kölyök számára,
aki Szurinból jött.
Gyerekkoromban Csonburiból Szurinba költöztem.
Minden barátom khmer származású volt. Nem tudtam lépést tartani velük.
Mivel év közben kerültem oda.
Nem voltak barátaim, mert nem beszéltem a nyelvet.
A festés és a rajzolás segített abban, hogy ne legyek magányos.
- Tehetséges voltál? - Nem voltam az.
- Ilyen kaotikus vonalakkal rajzoltál? - Igen.
- Felnőtt koromra se lett jobb. - Még mindig ugyanolyan.
Végül komolyan vetted, és beiratkoztál a Poh-Chang Képzőművészeti Akadémiára.
- Igen. - Szóval nagyon szereted.
Miután befejeztem a gimit,
az Archivasilp Művészeti Szakiskolában tanultam.
Ezt választottam, mert a többi tárgyat nem szerettem.
Nem ment jól az angol vagy a matek.
Az átlagosnál egy kicsit jobban tudtam festeni.
Ez a személyes menedékhelyem.
Miután végeztem a szaksuliban, beiratkoztam a Poh-Changre.
Nem én voltam a legjobb tanuló.
Nem voltak jók a jegyeim.
A többiek tehetségesek voltak, te kevésbé.
Igen, így van.
A művészet a szenvedélyemmé vált.
A megszállottja vagyok. Az életem része.
Olyan dolog, amivel képtelen vagyok felhagyni.
BROOKLYN, NEW YORK, 2002
CHELSEA, NEW YORK, 2009
Elmentem megnézni a legutóbbi műsorodat, a Deaw 13-at.
Ezek ott voltak a színpadon.
Ez a gyűjtemény volt, ugye?
Ezek voltak ott a Deaw 13 alatt.
Honnan jött az ötlet?
Miért ilyen bizarr az összes?
- Minden keveredik egymással. - A fantáziád.
Szörnyek, démonok és így tovább.
Egy idő után elkezdtem bizonyos érzelmekhez társítani őket.
Például bizonytalanság.
És…
Bujaság.
És ott van még a vágy, a kapzsiság,
a sértődöttség, a bosszúvágy.
Minden keveredik egymással.
Jelenleg épp…
2019. JANUÁR 15., 3:10, HÁLÓSZOBA
hajnali 3:10 van.
Nem tudom, miért ébredtem fel.
Nem tudok aludni.
Rajzoltam valamit.
Mi a fene ez?
Úgy néz ki, mint egy fizetett tapsoló.
Nem tudom, minek nevezzem. Rengeteg ötletem van.
Ebből ez a karakter lesz.
TÖLCSÉR
Csinálok egy robotot, aminek „Makover” lesz a neve.
Nézzétek! Csak egy kicsit.
Ezt is. Látjátok?
Miért ébredtem fel ilyen korán ?
Egy szörny, 80%-os leárazás.
LEÁRAZÁS
Tessék! Egy kicsit megmutatom.
Egy mozgássérült szörny.
Amikor a kicsiket készítettem,
ugyanakkor készültem a műsoromra is.
Szóval ahelyett, hogy díszletet építettünk volna,
ezeket használtam.
Nagyobb változatokat csináltam.
Szóval ebből ez lett.
Így van. Igen, ez az. Ez itt.
- Így tökéletes díszletet alkottak. - Pontosan.
De a nagyobbak előtt előbb kicsiket kellett gyártanom.
Látni akartam, hogy milyen lesz a világítás,
hogyan lesznek elrendezve.
Először ki kellett kísérleteznem,
hogy el tudjam magyarázni a stábnak, hogy pontosan mit szeretnék.
Megkérdezték, hogy milyen díszletet szeretnék.
Azt mondtam, nem tudom, de van egy ötletem.
Aztán megcsinálták.
Ekkorában?
- Igen. - Így voltak elrendezve.
Ki kellett találnunk, milyen anyagból legyenek.
Bronzot nem használhattunk, mert az túl nehéz.
- Nehéz felemelni. - Igen, és drága.
Az üvegszál jobb volt. A színeket is végiggondoltuk.
A technika a lényeg.
Ez az, amelyik a színpadon volt?
Igen.
Összesen hány volt?
Több mint 200 figura, azt hiszem.
- Több mint 200? - Igen.
Látok itt pár játékot is.
A hűtőmágnesek ihlették ezeket.
Az volt az elképzelésem,
hogy változtatni lehessen a dekoráción.
Akkor jött az ötlet, amikor az orvosom eltiltott az édességektől.
Ezért néznek ki úgy, mint az édességek és a cukorkák.
Ez ismerősnek tűnik.
Tetszik a stílusod.
Talán művésznek kéne lenned.
- Jól el lehet szórakozni ezekkel. - Igen.
Amikor nem dolgozol, körbesétálsz és gyönyörködsz bennük?
Igen.
- Mint egy gyerek a gyűjteményében? - Igen.
Esténként, miután elmegy a csapatom, a festőteremben maradok.
Fel-alá sétálok alsógatyában.
Felkapcsolom a lámpát, körbesétálok és nézegetem őket.
Imádom!
Megmagyarázhatatlanul boldoggá tesz.
Azok, akik szeretik az amuletteket, talán megértenek engem.
Ők is egész nap tudják bámulni az amulettjüket,
akárcsak én.
Ugyanaz az érzés.
Ez a szenvedélyem, imádom. Szeretem nézegetni őket.
Fel-le, balra-jobbra fordítgatom őket.
Aztán arra gondolok, hogy újabb változatot kéne készítenem.
Mindig új ötleteim támadnak.
Sosem unom meg.
- Rajta! - Ez az egyik kedvencem.
Ez egy…
- Múmia? - Igen.
Egy kerekes múmia.
Igen, így van.
Látod?
Amikor ez elkészült,
arra gondoltam: „Van kereke, de talán valami mást is tehetnék rá.”
Nem tudom, mások mit gondolnak,
de számomra Note Udom
egy művész.
Amikor először láttam Dom Dogot,
megértettem a kapcsolatot közted és a művészet között.
A Deaw 7 című műsorban láttam.
- Ja, igen, Deaw 7. Igen. - Ugye?
Egy másikat is láttam Csiangmajban.
- A fagyizóban. - Igen.
Honnan jött Dom Dog ötlete?
Akkor jött az ötlet, amikor belezúgtam valakibe.
És a csaj…
- Nem a te súlycsoportod volt? - Pontosan.
Nem voltatok egy szinten.
Egy kis ölebnek éreztem magam.
Ez vegyült azzal, hogy a hibáim miatt lebecsültem magamat.
Mindig úgy érzem, hogy a háttérbe szorulok.
Szóval ábrázolni akartam magamat.
Innen indult a dolog.
A Deaw 7 alatt ott volt a színpadon, és a műsor után megsemmisítettem.
- Mert csak díszlet volt. - Oké.
Aztán csináltam egy újat, ami a fagyizóba került.
Mivel kelyheket és tálakat kellett készítenem a fagyizónak,
ezt is megalkottam.
Megtanultam egy új technikát.
- A kerámiaégetést. - Ez kerámia?
Igen, kerámia.
Egyszerre tanultam és készítettem el.
Először vagy 30-at csináltam.
A felük eltört.
Elégedett voltam azzal a 15-tel, ami épségben maradt.
- Az történt, hogy szállítás közben… - Eltörtek.
Igen. Néhány megrepedt. Ez az a pár, ami megmaradt.
- Ez az összes. - Tényleg?
- Ezek itt a hibátlanok. - Ja, értem.
Szerintem ezeket a kollekciókat ugyanakkor készítetted.
Úgy tűnik, mintha összetartoznának. Ugye?
Azután csináltam, hogy megtanultam kerámiát égetni.
Nem tudom, mennyivel később.
Mondjuk, hogy az egyik műsorban katonákat cukkoltam.
Igen.
- Emlékszel, hogy felhívott egy katona? - Igen.
Én…
Mintha egy nagy csomó lett volna a szívemben.
Ami frusztrált volt. Nem tudtam, hogy adjam ki magamból.
Nem szoktam kiposztolni az érzéseimet.
Az alkotásaimon keresztül fejezem ki azokat.
Megformálom őket. Még égetőkemencét is vettem.
Hátul van. Nem kell elmennem Lampangba vagy Csiangmajba.
Gyakoroltam a kerámiaégetést.
Hogy érthetőbb legyen, olyan, mintha követeltem volna valamit.
A tábla.
Mintha tüntetne valami ellen.
Kötelek és drótok vannak rátekerve.
Az elnyomottság érzését fejezi ki.
Nem akarom megmagyarázni. Így éreztem magam.
Mint egy napló vagy egy feljegyzés arról az időszakról.
Annak kapcsán, amit az imént mondtál,
hogy sokan szeretik megosztani a közösségi médiában az érzelmeiket.
Amikor mások reagálnak a posztjukra,
attól megnyugszanak.
De ez…
Ezeket a figurákat egyedül készítetted a házadban.
Ez tényleg segít? Senki más nem látja őket vagy tud róluk.
Kiadtam magamból az érzelmet. Csak ez számít.
Szerintem jó, hogy nem mondanak véleményt róluk.
Negatív kritikákat is kapnék, amikkel nem akarok foglalkozni.
Kiadom magamból az érzést, aztán továbblépek.
- Ezeket fára festetted. - Igen, fára.
A megszállottja vagy ennek.
Rengeteg van belőlük.
Mikor is festettem ezt?
2014-ben.
- 2014-ben festettem. - Hűha! Majdnem tíz éve.
- Ott is van egy. - Ezt 2015-ben festettem.
Ezt a másikat meg 2017-ben.
Akkoriban festettem ezeket.
Vájatokat is látok rajta.
Miért véstél bele?
Nem vászonra festettem.
Hanem egy falapra.
Szóval ahelyett, hogy ecsettel megrajzoltam volna a vonalakat,
egy asztalosszerszámot használtam.
Úgy néz ki, mint egy fúró.
Felsőmarónak nevezik.
Azt a gépet használtam, hogy megrajzoljam a vonalakat.
Fafaragó szerszámot is használtam.
- Oké. - Belevéstem a fába.
Arra emlékeztet, amit rajzórán csináltunk.
Egy ragacsos anyaggal festettünk.
Durva felületet akartam. Nem akartam, hogy sima legyen.
Így sokkal inkább kézműves darabnak tűnik.
Sikerült átadnia a történetet, amit el akartál mondani?
A durva felületnek volt jelentése?
Mi volt előbb, a technika vagy a történet?
Előbb az érzés, aztán a technika.
Amikor rosszul érzem magam valami miatt, azt akarom, hogy ilyen legyen a felszín.
Olyankor nem elégít ki, ha vászonra festek vagy rajzolok.
Faragnom és vésnem kell.
Mindenhol száll a por. A gépek ilyen hangot adnak ki…
Először arra gondolok, jó móka lesz.
Aztán később
jönnek a történetek is, amiket el akarok mesélni.
A festményeim egyvelegek.
A legegyszerűbb, ha azt mondjuk, hogy félig absztrakt képek.
- Oké, félig absztraktak. - így van.
Néhányat lehet értelmezni, néhányat nem.
Az absztrakt művek megfejthetetlenek.
Szóval ezek félig absztraktak.
A félig absztrakt stílusomat úgy szeretném értelmezni,
mint egy álmot.
Amikor álmodunk, sosem csak egy dolog történik egyszerre.
Sosem csak annyit mondunk: „Tegnap egy krokodillal álmodtam.”
Hanem: „Üldözött egy krokodil,
szóval beleugrottam egy folyóba.
Aztán láttam egy szellemet és a volt tanáromat.
Utána szólt a pasim, hogy kész a kaja.”
Ez félig absztrakt.
Az alkotásaim is ilyenek.
A pillanatnyi érzelmeimet ábrázolják valaki vagy valami iránt.
- Jó móka kombinálni őket. - Oké.
Egy adott pillanatot jelenít meg.
Megmutatja, milyen nehézségekkel küzdöttem.
De nem akarom elmagyarázni.
Jó móka, ha hagyom, hogy az emberek maguk értelmezzék.
Hatással lehet a fantáziájukra. Vagy azonosulni tudnak a történetemmel.
Egyeseknek tetszik, egyeseknek nem.
Láttam egy másik kollekciót,
ami eléggé kapcsolódik ehhez.
A pingpongkollekcióra gondolok.
Először négyzet alakúak voltak.
- Értem. - Aztán átalakítottam őket ütő formájúra.
Tudni akartam, hogy meg tudom-e csinálni.
Hogy jól fog-e kinézni.
Miért pont pingpongütő?
Fogalmam sincs.
Komolyan, nem tudom.
Egy műkritikus eljött megnézni az alkotásaimat.
Megmondom, hogy ő hogyan értelmezte.
- „Az az oka, hogy egyedül dolgozol.” - Oké.
„Talán interakcióra vágysz valakivel. Vagy saját magaddal.”
Korábban sosem gondoltam erre.
- Tényleg? - Igen.
Ő így értelmezte a dolgot. Szerinte interakcióra vágytam valakivel.
Őszintén szólva,
mindig egyedül dolgozom.
- Magányos szakma. - Csak festesz.
Így van. Igen.
Ez ugyanolyan, mint amikor te könyvet írtál.
Egyedül kell lenned, hogy koncentrálj.
- Különben nem tudok koncentrálni. - Igen.
Szóval interakcióra vágysz.
A kritikus ezt mondta, és azt hiszem, igaza lehet.
- Megnézhetem a hátulját? - Igen.
- Oda kerül az akasztó. - Ja, oké.
Azt hittem, a hátuljára is festettél.
Igazából festettem.
Nézd, itt van!
- Ennek mindkét oldalára festettem. - Igen.
Több méretben is van.
- Ezt régen csináltam. - Van rajta akasztó.
- Igen. - Őrült vagy.
Erre az oldalra festettem először.
És folytatni akartam a festést.
Több dizájn volt a fejemben, de nem maradt falemez.
Nem lehet egy nap alatt ilyen formára vágni. Több időbe telik.
Legalább tíz nap.
Szóval úgy döntöttem, a másik oldalára is festek.
- Nézd! - Oké.
Erre az oldalára is festettem.
Mindig oldalt kell választanom.
Az van elöl, amelyiket épp jobban szeretem.
Ha azt az oldalt megunom, akkor megfordítom.
Igen.
Amikor azt hiszem,
erre csak egy őrült ember lenne képes, kiderül, hogy megtette.
Tudtam.
Az tűnik fel az alkotásaidon,
főleg ezen a három képen,
hogy mindegyiken van egy asztal.
Igen.
Mi járt a fejedben? Miért pont asztal?
És valaki alszik alatta.
Beugrott egy szó.
A „séf asztala” kifejezésből jött.
Nagyon népszerű manapság. Igen.
És aztán…
Hirtelen beugrott egy szó: „viccasztal.”
Nem tudom, hogy találtam ki. Egyszerűen csak beugrott.
Gondolom azért, mert mókamester vagy humorista vagyok.
Szóval ez itt a viccasztalom.
Tudod, amikor beszélek valakivel rólad, mindig mind ugyanazt mondjuk.
Tudni akarjuk, mi jár a fejedben. Miért ilyenek az alkotásaid.
Olyan az elméd, mint egy vidámpark.
- Valami olyasmi. - Ebben nem vagyok biztos.
Talán…
Ez jó kérdés.
A válasz az, hogy ezek vannak a fejemben.
Mind odabent kuporognak.
Néha nem tudok aludni, szóval korán felkelek.
Az első dolog, amit ébredéskor magam előtt látok,
azok ezek az őrült képek. Komolyan.
„Ezt megfestem.”
- „Ilyen színű meg olyan színű lesz.” - Értem.
Néha úgy érzem,
hogy mentális zavarom van.
Ezért tekintek úgy erre a teremre, mint egy kórházra.
Tele van az elmém ezekkel a képekkel.
Érdekelne, hogy más művészek is ilyenek-e.
A festés magától jön.
De a műsorok összeállítása több erőfeszítést igényel.
Gondosan ki kell választanom a történeteket és a vicceket.
De ez,
ez csak kiömlik belőlem.
Nem túlzok. Alig bírom észben tartani a sok ötletemet.
- Oké. - Nem tudom mindet megfesteni.
Bárcsak tíz karom lenne! Akkor menne.
Ezért szoktál mindent egyszerre csinálni.
- Igen. - Ezt is meg azt is.
Sosem szoktam egy dolgot csinálni. Mindent egyszerre csinálok.
Egy csomó mindent. Egyszerre.
Olyan érzés, mintha…
- Rengeteg ötletem van. - Ki akarod adni őket magadból.
- Igen. - Néha elfelejted őket?
Sokan nem emlékeznek az álmaikra, ami nagyon frusztráló tud lenni.
Igen. Ez velem is megesik.
Úgy szoktam emlékezni rájuk, hogy amint felébredek, lerajzolom őket.
Próbálom felidézni, mit álmodtam.
Lehet, hogy nem emlékszem rá, vagy lehet, hogy más érdekes ötletem támad.
IMÁDOM
BAGOLY
MAGASSARKÚ NÉNI
EGY ÁTLAGEMBER FURCSA ALKOTÁSA?
Megnézhetem a vázlataidat?
Láttam, hogy szeretsz folyton rajzolni.
Mindennap rajzolok.
Mi van ezzel a kupaccal?
Hogy csinálod?
Mi járt a fejedben, amikor ezt rajzoltad?
- Mi a sztori? - Őszintén szólva…
Az érzéseimet fejezik ki, nem a gondolataimat.
Oké.
Ahhoz, hogy kitalálj egy ötletet,
energiát kell fektetned a gondolkodásba, az érzelmekkel ellentétben.
Ha érzek valamit, fogok egy papírlapot, és festéket fújok rá.
Ahogy a gyerekek is csinálják.
- Nevetséges. Ostobaság. - Oké.
Festéket fújtam rá és ráírtam valamit.
Nézd! Ez egy idézet.
„Jobb a rövid fájdalom, mint a hosszú szenvedés.”
- Ez mi? - Címke is van rajta.
Orvoshoz mentem vagy ilyesmi.
- Szerintem a reflux miatt. - Értem.
Olyan, mint egy napló.
Tudod?
Hogy emlékeztessen a hasfájásodra.
Így van. Ráragasztottam.
Néha fogom a blokkokat,
és azokat ragasztom rájuk.
Na és ez itt?
„A boldogságod a hozzáállásodtól függ, nem…”
- Nem tudom elolvasni. - „Nem attól, amid van.”
Tudsz erről mesélni valamit? Csak eszedbe jutott?
Ezek leckék magamnak.
Némelyik idézetet csak úgy olvastam valahol.
- Szoktad őket nézegetni? - Igen.
És műalkotások válnak belőlük?
- Igen. - Tényleg?
Ezt itt például
csak poénból rajzoltam.
Félig kígyó, félig kacsa.
2017-ben rajzoltam, elég régen.
Aztán arra gondoltam, ez tök jól néz ki. Megrajzoltam nagyobban.
Aztán készítettem egy kis szobrot, hogy lássam, hogy nézne ki.
Onnan indult az egész.
Fura rajzként szoktak kezdődni. Mint ez itt.
- Egy cipő. - Így van.
Elgondolkodtam, milyen lenne ilyen cipőt hordani.
Ha úgy érzem, érdekes lehet, elkezdem megformázni a figurát.
Hogy lássam, tükrözi-e az érzéseimet.
- Oké. - Ez még nem adja át, amit érzek.
Ezért néz ki olyan furán.
Az emberi láb túl nagy volt, ezért váltottam elefántlábakra.
Ennek itt Mara a neve.
- Várjunk! Le tudod venni a fejét? - Szeretem cserélgetni.
Ja, hogy lásd, passzolnak-e a darabok.
Ennek akkor jött az ötlete, amikor keserű dinnyét ettem.
Tetszik a textúrája.
A feje még hiányzott, és nem volt több ötletem.
Szóval inkább nekiálltam ennek.
- Ennek itt. - Láttam a rajzot.
Miután elkészült a teste,
úgy döntöttem, ilyen fejet csinálok neki,
mert láttam egy mopszot.
Érted, nem?
Aztán meg kell néznem, hogy passzolnak-e egymáshoz.
Amikor úgy érzem, hogy elkészültek az egyes darabok,
becsomagolom, és elküldöm őket egy öntödébe,
hogy duplikálják őket.
SZOBORÖNTÖDE, NONTHABURI
Ezen a helyen készítenek nagyobb figurákat.
Itt kezdődnek a kaotikus és hektikus kollekcióim.
Így formázzák meg őket.
Nézd!
Ezek banánok. Nehéz megcsinálni őket.
Az emberek nem is tudják. Azt hiszik, egy öntőformát használunk.
De nem így van.
Össze kell raknunk a darabokat.
Nem tudom, miért csináltam ennyit.
De ha senki sem veszi meg őket, segítséget kérek anyámtól.
- Miben? - Hogy eladjuk őket az utcán.
„Műalkotásokat tessék!”
Ezek nem malacperselyek.
Tudjátok, mire gondolok?
Mindenkit körbekérdez: „Kellenek valakinek a fiam alkotásai?”
„Műalkotásokat tessék!”
Azt kérdeztem magamtól, vajon értem-e, milyen nehéz ez az egész.
Igazából már kezdem megérteni, hogy miért vagy itt egész nap.
Ebben a műteremben.
- Egész nap itt tudsz lenni. - Igen.
El tudod mondani nekünk, hogy most épp miket készítesz?
Szőnyegeket.
Bárcsak a lányom is láthatná ezt! Imád kötni.
Vehetünk leckéket tőled?
Persze. Van itt pár szőnyegszakértő.
Miért érdekel a szőnyegkészítés?
Úgy éreztem, változtatni akarok.
Korábban fával dolgoztam, ami durva és kemény.
Tudni akartam, milyen érzés lenne,
ha a rajzaim puha tárgyakon lennének.
Ez volt az oka.
Rajzoltam valamit, és szőnyeget készítettem belőle.
Először a YouTube-on kerestem rá, hogy hogyan kell csinálni.
Egyáltalán nem könnyű.
Tudnod kell használni a tűzőpisztolyt.
A szőnyegfeszítéshez is értened kell.
Ezeket mind meg kell tanulnod.
Mindenképp meg akartam tanulni, szóval felkerestem egy oktatót.
Megkértem, hogy tanítson meg minket.
- Megkérted? - Igen.
Szerveztünk egy szőnyegtűző workshopot az alkalmazottaimnak.
Eleinte kis szőnyegeket készítettem.
- Például ezt. Igen. - Hogy gyakorolj.
Először egyszerű dizájnokkal gyakoroltam.
Amikor ügyesebb lettem,
megpróbáltam készíteni egy nagyobbat, egyszerű dizájnnal.
Tök jól sikerült.
A borotválást is meg kellett tanulnom.
- Olyan, mintha hajat vágnál. - Értem.
- Frizurát vágsz. - Igen.
Aztán áttértem a bonyolult dizájnokra.
Sokat csináltam, amíg azt nem éreztem, hogy jól megy.
Ez a legújabb szőnyeg, amit készítettem,
mire már belejöttem, és megtanultam, mennyire kell bolyhosnak lennie.
Nem túl bolyhos.
Hogy milyen legyen a tömörsége és a sűrűsége.
Szerencsésnek érzem magam, hogy ma láthatom a műalkotásaidat.
Kár, hogy nem sokan látják őket.
Komolyan mondom. Csak nézd ezt a szőnyeget! Annyira…
Őrület.
Egész nap tudnám nyomkodni.
Nagyon jó érzés.
Ahogyan te is mondtad, egy kicsit mindenki őrült.
Mindannyian sérültek vagyunk,
így vagy úgy.
Minden embernek egy kicsit beteg az elméje.
Csak normálisnak tettetjük magunkat. Legalábbis ilyen érzés.
Az alapján, amiről eddig beszéltünk,
most már tudom, hogy szeretsz műalkotásokat készíteni.
Gondolkodtál már azon, milyen lesz a legutolsó alkotásod?
Igen, már gondolkodtam. Én…
Meg is rajzoltam.
Ha meghalok, azt akarom, hogy elhamvasszanak.
Nem akarom, hogy eltemessenek.
A hamvasztás után azt akarom,
hogy elvigyék a csontjaimat, porrá őröljék őket,
és belerakják egy homokórába.
Egy ilyen homokórába.
Ennyi volt Udom Taephanich számára.
A szobámban van egy hatalmas tükör.
Akkora, mint ez a fal.
Kárpótol azért a repedt tükörért, ami gyerekkoromban volt.
Egy csomó repedés volt rajta.
Zuhanyzás után
meztelenül szoktam állni a tükör előtt.
Csak nézem és megfigyelem magamat.
Nagy az orrom, nagy a hasam,
lapos a fenekem, vékonyak a lábaim, és sötét foltok vannak rajtuk.
Mindig, amikor végignézek magamon a tükörben,
arra gondolok: „Egek, mit tettem magammal?”
„Hogy történhetett ez?”
- Nem kéne így lennie. - Igen.
Mit tettem magammal?
Ma reggel, amikor elmentünk levesezni, egy lottóárus pasas azt monda:
„Te vagy Note Udom? Olyan jóképű vagy!”
Egek!
Minden pénzemet neki akartam adni.
SZURIN
Ez a házad?
Nem, nem ez.
A régi házunk e mellett állt.
Egy épületet húztak a helyére.
Ugyanolyan szerkezete volt, mint ennek.
Minden fából volt.
Akkoriban nem volt benne plafon.
Ha felnéztél, a tetőt láttad?
Igen.
Meddig laktál itt?
Hadd gondoljam végig! Apám akkor halt meg, amikor öt- vagy hatéves voltam.
Utána anyám idehozott.
És…
Itt jártam általános iskolába.
Értem. És hol aludtatok a házban?
Ha jól emlékszem, ezen a részen.
Innentől idáig.
A szúnyogháló alatt aludtunk.
- Egy volt? - Igen. És volt egy ventilátor.
Nem tudott forogni.
A szúnyogháló akadályozta a forgásban.
Szóval így hangzott…
Nem tudom, anyám hogy tudott aludni. Az a hang…
Egész éjjel.
Ugyanolyan ventilátor volt, mint az albumom borítóján.
- Tényleg? - Igen.
Azért raktam a borítóra, mert jelentősége van a számomra.
A ventilátor mindig…
Mi volt a reggeli rutinod? Mit csináltál?
Mielőtt anyám elindult a piacra, megkért, hogy gyújtsak be.
- A fatüzelésű tűzhelyet? - Igen.
Először meg kell gyújtani egy fáklyát.
Anyám akkoriban rizstésztát árult halas curryvel.
Aztán lefürödtél és suliba mentél?
Igen. Sétálnom kellett, mert nem volt kocsink.
- Messze volt innen az iskola? - Nagyon messze.
- Igen. - Kilométerekre.
Igen. Egészen odáig kellett gyalogolnom.
- Nem volt biciklid? - Nem.
Akartam, mert minden barátomnak volt. Aztán suli után hazasétáltam.
És aztán…
Tudod, sosem írtam meg a házimat.
- Soha. - Nem írtad meg?
Így van. Tudod, miért?
El kellett mosnom az edényeket és a fazekakat.
Anyám párat elmosott, de így is segítenem kellett neki.
Senki sem segített megírni a házimat.
Senki.
Anyám elfoglalt volt.
Aludni sem volt ideje.
Nagyon nehéz időszak volt a számunkra.
Reggeltől estig kaját kellett árulnia.
Utána pedig
kirakott egy tűzhelyet a ház elé,
és rizstészta, papajasaláta és sült banán helyett pad thait árult.
Két műszakban dolgozott.
- Este is kaját árult. - Igen.
Akkoriban nagyon sokat küszködtünk.
Hajnali ötkor keltem és mentem a piacra.
Vittem a hozzávalókat az ételekhez, amiket árultam.
Aztán nyitottam egy üzletet.
Mindent elrendeztem és rendbe tettem.
Asztalokat és székeket állítottam fel.
Meghámoztam a papajákat, előkészítettem a tésztát a sült banánhoz.
A húszas éveimben voltam. Nem volt pénzem. Csak ehhez értettem.
Semmi pénzem nem volt.
Amit az üzlettel kerestem, az elment a lakbérre és az áramszámlára.
És a vízszámlára.
Csak pénzt akartam keresni.
Nem gondolkodtam azon, hogy meg akarnék gazdagodni.
Nem tudom, hogy neveltem fel.
Mit tett édesanyád, ami az utolsó csepp volt a pohárban?
Az a sztori belevésődött a szívembe.
Elmentünk egy piacra, ahol volt egy poszterbolt.
Az egyik képen kutyák pókereztek.
Egy csomó kutya ült az asztal körül.
Cigiztek és pókereztek.
Viccesnek gondoltam és nagyon tetszett.
Megkértem anyámat, hogy vegye meg nekem.
És megvette nekem a posztert a pókerező kutyákról.
Amikor hazaértünk,
berohantam a házba, hogy kirakjam a posztert.
A lépcső alá akartam kitenni.
Ragasztót vagy akasztót kerestem hozzá.
Miközben próbáltam kiragasztani, anyám elvette és összetépte.
Mi?
Ez sokkolt.
Nem tudtam, mit tegyek. Ledöbbentem.
És utána dühösen elviharzott.
Olyan érzés volt, mintha anyám felpofozott volna.
- Nem tudtam, hogy miért tette. - Nem tudtad?
Akkor ott nem tudtam.
Amikor felnőttem, akkor értettem meg az okát.
Ki volt merülve.
Azt hitte, segítek neki behordani a dolgokat a házba.
A papajákat, a kókuszreszeléket, az ilyen nehéz dolgokat.
Ehelyett berohantam, hogy kirakjam a posztert.
Mindent neki kellett becipelnie.
Egyáltalán nem segítettem neki.
Ezért lett olyan dühös.
De akkor nem értettem.
Szóval számomra traumatikus volt. És…
Elgondolkodtam, hogy miért volt olyan gonosz.
Eszembe jutott, amiket csinált.
Sosem ölelt meg. Sosem segített megírni a házimat.
Sosem vitt el az iskolába, ahogy a többi szülő tette. Soha.
Este mese? Az hülyeség. Olyan csak a filmekben van.
Boldogtalan voltam.
Úgy éreztem, hogy szenvedés vele élni.
Úgy döntöttem, elszököm otthonról.
Menekülési útvonalat kerestem.
Azt hittem, a rokonaimnál jobb lesz.
Korábban már meglátogattam őket.
A kínai újévkor pénzt kaptam tőlük.
Egyszer jártam ott.
Kaptam pár száz bátot.
Úgy rémlett, hogy ott mindig van ennivaló.
- Úgy tűnt, hogy van pénzük. - Igen, szóval odamentem.
- Hol laktak? - Csonburiban, a Ban Bueng negyedben.
Akkoriban nem volt lebetonozva ez az út, vörös földút volt.
Az elhaladó autók felverték a földet, ami bejött a házba.
Így nézett ki.
Elloptam anyám pénzét.
Elloptad a pénzt?
Igen, az üzletében volt egy pénzkosár.
- Oké. - Érmék és bankjegyek voltak benne.
És pár amulett. Fogtam magam és felkaptam a pénzt.
Napok óta lopkodtam belőle.
Aznap vártam az alkalmat, hogy elszökhessek.
Emlékszem, egy Kodak táskába raktam a cuccaimat.
Valamilyen ajándéktáska volt, nem tudod, honnan szereztem.
És elrejtettem.
Anyám hazaért.
Szokás szerint a tűzhelyhez ment.
Elkezdte előkészíteni a hozzávalókat, és azt mondta:
„Ood, menj és vegyél nekem szójaszószt!”
Rögtön tudtam.
Itt az esélyem. Rápillantottam.
Elfoglalt volt. Fogtam a táskámat… Akkoriban itt járt a 99-es busz.
Piros volt és nem volt rajta légkondi.
A házunk közelében állt meg.
Csak futottam.
Én nem láttam őt, de valaki látta felszállni egy buszra.
Tudott aludni aznap este?
Nem. Hogy tudtam volna aludni?
Próbáltam kitalálni, hogy mit tegyek.
Nem ment utána?
Nem volt pénzem buszjegyre. Tudod?
Aztán leszálltam a Mo Chit állomáson.
Nem tudtam, hogyan jussak el Csonburiba.
Fogalmam sem volt.
Volt egy szerzetes a buszon.
Szóval megkérdeztem tőle, hogy jutok el Ban Buengbe, Csonburiba.
Odavitt engem…
Volt ott pár dolgozó.
Megkérte őket, hogy vigyenek a buszhoz, ami Csonburiba, Ban Buengbe tart.
Amikor megérkeztem a rokonaimhoz, hazudtam nekik.
Mindenfélét kitaláltam. Azt mondtam, anya vert engem.
Bántalmazott engem. Kényszerített, hogy éjjel-nappal gürizzek.
Szerencsejátékozott.
Gonosznak akartam beállítani, hogy megsajnáljanak engem.
Akkora seggfej voltam!
Miután odaköltöztél hozzájuk,
mikor jutott eszedbe, vagy mikor kezdtél aggódni anyukádért?
Egyáltalán nem gondoltam rá.
Akkoriban nagyon dühös voltam rá.
Nehezteltem rá. Fájt, ahogy bánt velem.
Nem gondoltam rá.
Szóval, 15 éves voltam, amikor elszöktem,
és 20 évesen mentem vissza.
Azt gondoltam:
„Talán nem ártana ránéznem.”
Elszökött, de nekem túl kellett élnem.
Pénzt kellett keresnem.
Nem dobhattam el csak úgy mindent.
Továbbra is fizetnem kellett a lakbért és a számlákat.
Ő csak diák volt.
Csak a túlélésre gondoltam, mert szegény voltam.
Senkim sem volt.
Bementem a házba.
Úgy éreztem, mintha megállt volna ott az idő.
Ugyanaz a szúnyogháló és ventilátor.
Semmi sem változott. És én…
Annyi évig távol voltam!
Még a vécé is ugyanolyan volt.
Le voltam döbbenve.
Ami még fontosabb, hogy amikor visszatértem,
anyámnak valamilyen vallási szertartásra kellett mennie.
Felöltözött, elkészült.
Aztán pedig…
Berakott pár fülbevalót, ahogy a nők szokták.
Hamis aranyfülbevalója volt, és…
Régi volt és kopott, de fel akarta venni.
Az aranynyaklánca is hamis volt.
Ránéztem, és láttam, hogy hiányzott egy elülső foga.
Arra gondoltam: „Hiányzik egy foga. Mielőtt elszöktem, még megvolt.”
Nem volt pénze fogorvoshoz menni.
Azt gondoltam:
„Te jó ég!
Anyukám…
Anyukám…” Nem tudom, hogy magyarázzam el.
Miért volt olyan nehéz az élete?
Vegyesek voltak az érzéseim.
Mármint akkor. Nem tudom, meddig maradtam ott.
Azt gondoltam: „Basszus!
Várjunk csak!”
Én…
Magára hagytam őt.
Otthagytam egy kényelmesebb életért.
Én…
otthagytam őt…
egyedül szenvedni.
Gondoltam magamban:
„Miféle ember vagy te?”
Elkezdtem kérdőre vonni magamat.
„Hé!
Szégyelld magad!
Szégyentelen vagy.
Azt hitted, hogy a rokonaid majd jobb jövőt biztosítanak neked.
És mi lett a vége?”
Csöbörből vödörbe. Velük sem volt jobb az élet.
„Ki tud jobb jövőt biztosítani neked?”
Arra gondoltam:
„Egyedül te tudsz jobb jövőt biztosítani magadnak.
Senki más.
Az öcséd még fiatal.
A bátyád nincs sehol.
Te vagy az egyetlen…
aki biztosíthatja a jövődet.”
Folyton ezen gondoltam.
Azért volt ez, mert apa nélkül nőttél fel?
Felzaklatott, amit a többiektől hallottam.
- Igen. - Azt mondták, csonka családból jövök.
Ezt gyakran hallottam.
Régen azt mondták, hogy aki csonka családból jön,
vagy nincsenek szülei, az bajkeverő lesz.
Azzá váltál, amit mondtak.
Azt hittem, bajkeverőnek kell lennem.
Amiatt, amit másoktól hallottam.
De aztán felnőttként rájöttem.
Úgy voltam vele:
„Várjunk! Ez a múlt. Apukád réges-rég meghalt.”
Úgy értem, apám meghalt. És akkor? Hagyjátok őt békén!
Hagyjátok békében nyugodni! Már eltávozott.
Annak semmi köze nem volt hozzám. Az…
Nem volt köze ahhoz, hogy jobb vagy rosszabb lesz az életem.
Nem használhatom kifogásként arra, hogy bajkeverő legyek.
Neki semmi köze nem volt ahhoz.
Sokan csinálják ezt.
A csonka családjukat használják kifogásként.
Ácsi! Annak semmi köze sincs hozzád.
Ez a te életed.
Felelősséget kell vállalnod.
Gondoskodnod kell a saját életedről.
Ne használd ezt kifogásként arra, hogy szörnyű ember vagy!
Ha úgy érzed:
„Jaj! Nem fog menni. Túlságosan össze vagyok törve.
Meghaltak a szüleim. Csonka családom volt.”
Ez meg az.
Akkor ideje felébredned!
Szóval kezdted úgy érezni, hogy szeretnél gondoskodni anyukádról.
Mit tettél? Elmondtad neki?
Nem mondtam el neki.
Hanem akkor…
Új életcélom lett.
Előtte napról napra éltem.
Tanultam és a barátaimmal lógtam.
Nem volt célom, de ez akkor megváltozott.
Lett egy célom, amit el akartam érni.
Többé nem viselkedhettem rosszul.
Különben nem sikerülhetett volna.
Miután megtaláltam az életcélomat,
próbáltam a helyes úton maradni.
Bármit megtettem, hogy pénzt keressek.
Több erőfeszítést tettem.
Munkát kerestem.
Bekerültem a szórakoztatóiparba.
Statiszta meg segéd voltam.
Igyekeztem elérni,
hogy minél jobb helyzetben legyek.
Akkoriban rengeteg melóm volt.
Arra gondoltam,
talán anyám abbahagyhatná a munkát.
Vettem egy 96 négyzetméteres házat a Baan Sindhorn lakóparkban.
A saját spórolt pénzemből.
Részletekben fizettem.
Emlékszem, hogy 1 700 000 bátba került.
Azt mondtam anyámnak:
„Többé nem kell dolgoznod. Gyere, lakj velem! Gondoskodom rólad.”
- Ezt mondtam neki. - Mit mondott?
Elsírtam magam.
Épp papajasalátát készítettem egy vendégnek.
Eljött és azt mondta:
„Anya, költözz hozzám Bangkokba! Gondoskodni fogok rólad.
Többé semmire sem lesz gondod.”
Még jó erőben voltam, és jól ment az üzlet.
Egy vendég előtt mondta ezt nekem.
Egy mozsárral a kezemben elsírtam magam és elsétáltam.
Miután a vendég elment, beszélgettünk.
Azt akarta, hogy Bangkokban éljek vele, és azt mondta, gondoskodni fog rólam.
Boldog voltam. Elképesztően boldog.
Aztán együtt laktunk abban a házban.
A viselkedése kezdett egyre jobb lenni.
Úgy értem, többet kommunikált velem.
Olyan volt, mintha újra anya és fia lennénk.
A ventilátort bámulom a plafonon
- És még? - „Az őrült ötletek.”
Az őrült ötletektől fáj a fejem
„A ventilátor jobbra-balra billeg.”
A ventilátor jobbra-balra billeg
„Aranyosan néz ki.”
Aranyosan néz ki
Mi anyukád szerepe a műsoraidban?
„Anya.”
- „Udom anyja.” - Ő a főnök.
Igen, ő a főnök.
Minden részleghez odamegy.
Mindenhol ott van.
Olyan volt, mint egy csatár.
Lelki támogatást nyújt. És főz is.
Mindig felállított egy konyhát a fellépés helyszínén.
Még akkor is, ha azt mondták, nem lehet főzni az épületben.
- Mit csinált? - Felállított egy tűzhelyet a parkolóban.
- Az nem tilos. - Ott főzött.
Aztán behozta a kaját.
Nagyon…
ravasz volt.
Mindig megpróbálta kikerülni a szabályokat.
- Kiskapukat keresett. - Igen.
Szerintem az volt a szándéka…
Meleg ételeket akart készíteni.
Házi ételeket.
Nem hideg ételeket.
Igen. Azt akarta, hogy jó étvágyam legyen.
Azt is tudja, milyen ételeket és ízeket szeretek.
A főzés a legfőbb ereje.
A főzésen kívül felállította a saját szerencsejáték-barlangját is.
Komolyan. Amikor a színpadon voltam,
terítőt rakott egy asztalra.
A stábom tagjai leültek köré, és kártyáztak.
Megnézte valaha egy fellépésedet?
- Látott téged a színpadon? - Nem ülte végig.
Egyszerűen csak…
Csak leselkedett.
Egyszer… Azt hiszem, a Deaw…
- Anyák napján volt. A Deaw 9 volt? - Igen.
Megtudtam, hogy eljött a fellépésre, szóval szerettem volna…
dicsérni anyukámat.
Azt hittem, néz engem a képernyőn. A múltamról beszéltem.
Hogy mit tettem, amivel megbántottam őt.
- Megható beszéd volt. - Nagyon megható.
Elsírtam magam, miközben beszéltem.
Nagyon megindító volt.
Bevittük a táskáinkat a házba.
Nem emlékszem, milyen késő volt.
A ház még nem volt berendezve.
Bementünk az egyik szobába aludni.
Fényes neoncső égett a plafonon.
Leraktuk a régi futonjainkat a földre.
Egy szobában aludtunk.
Szúnyogháló nélkül kuporogtunk a futonon.
Ott volt a régi ventilátor.
És… A ventilátort bámultam.
Másképp néztem rá, mint gyerekként.
Most már körbe tudott forogni. Tudjátok?
Aznap este olyan boldog voltam!
Egy szobában aludtunk. Rátettem a lábam anya lábára.
Aznap este együtt vacsoráztunk és beszélgettünk.
Életem legfinomabb vacsorája volt.
Azt hiszem…
a közös családi étkezés sokat jelent.
Ha van családotok,
viseljétek gondjukat!
Szerintem senki sem szereti annyira az embert, mint az anyukája.
Később megtudtam, hogy miközben a színpadon sírtam,
az egyik stábtag odarohant elmondani neki: „Asszonyom, nézze! Magáról beszél.”
Anyám kártyázott, és azt mondta: „És akkor?”
„El is sírta magát.”
„Elsírta magát? Jól van.
Hadd sírjon! Sírjon csak!
Hagyjátok sírni!”
Hadd sírjon!
És tovább kártyáztam.
„Hadd sírjon!”
- Épp lapokat osztott, amikor ezt mondta? - Igen.
„Csak kártyázni akarok.”
Utána együtt éltek. Elválaszthatatlanok vagytok.
Mit adsz nekem anyák napjára?
- Halljuk! - Egy jótettet a következő életedre.
Nem. Adnod kellene nekem valamit.
- Mondd ki a kamera előtt! - Végtelen szeretetet adok neked.
Mit jelent ez az ölelés?
Az anyai melegséget.
Gyerünk, mondd el!
Adok neked 10 000 bátot.
Miért engedte el?
- Már van annyi pénzem. - Ja, igen, van.
Máshogy néztem anyámra.
A társammá vált.
Azt tekintem a társamnak,
akivel mindig ott leszünk egymásnak.
Míg a halál el nem választ.
Mi lenne, ha valaki filmet készítene az életedről?
Az életed melyik szakaszát kellene bemutatnia annak a filmnek?
Melyik lenne a legfontosabb jelenet?
Elmondok egy sztorit, aminek benne kéne lennie. Akkortájt…
Azt hiszem, a Deaw…
A Deaw 6 idején történt.
Oké.
Akkoriban ismertem meg Plát. Övé a Chin Bo Dang étterem.
- Ő az Iberry Group tulajdonosa. - Igen.
Szóval megismertem őt.
Ért az üzlethez és a menedzsmenthez,
szóval a cégemről kérdezett.
„Note, van könyvelőd?”
„És milyen?”
Félt, hogy elfelejtek adót fizetni.
Mondtam neki, hogy már van könyvelőm.
„Beszélek vele, hátha te elfelejted.”
Segített átvizsgálni a könyvelést.
A könyvelőm sírva jött oda hozzám.
„Note!” Másnap reggel történt. „Note!”
„Fel akarok mondani.” Délről származott.
„Fel akarok mondani.”
„Miért?”
„Pla elkérte a könyvelési dokumentumokat. Azt mondta, ellenőrizni akarja őket.”
Mondom: „És akkor?”
„Közlöm veled, hogy mi délen nem így szoktuk csinálni.”
Ezt használta kifogásnak. A déliek nem szeretik az ilyesmit?
„Számunkra ez megalázó. Felmondok.”
Mi van?
Együttéreztem vele, mert évekig dolgozott nekem.
Bocsánatot kértem, és elmagyaráztam, hogy Pla segíteni akar.
„Végeztem. Nem dolgozom olyannal, aki nem bízik bennem.
Azt hiszed, hogy megloptalak?
Ha akartam volna, lett volna rá alkalmam.
Nem dolgoznék tovább veled.
Téged szeretlek, de azt a nőt ki nem állhatom.”
Megöleltem. A vállamon sírt.
Azt mondtam: „Sajnálom, ő csak segíteni akart.”
„Felmondok.”
„A mai nappal felmondok.”
És elment.
Fogta magát, és elment.
Nem tudtam, hogy mondjam el Plának.
Bűntudata lett volna.
Szóval hallgattam róla.
Nem sokkal később
elment a Chatuchak piacra egy régi szekrényért.
Imádom a régi faszekrényeket.
Emlékszem, hogy Roj boltjába mentem, mielőtt egy másik piacra költözött.
Egy 65 000 bátos gyógyszeres szekrényt vettem.
Házhoz szállították.
Nem volt nálam készpénz.
Mondtam a futárnak, hogy várjon.
Megkértem Todot, hogy vegyen ki a pénzt az ATM-ből.
Odaadtam neki a kártyámat.
Felírtam a jelszavamat egy cetlire, és odaadtam neki.
„Tod, vegyél ki 65 000 bátot!”
„Rendben.”
A házam tíz percre van az ATM-től.
Biciklivel ment.
Egy kis idő múlva visszajött.
„Note!”
Azt írta ki, hogy csak 1000 bát van a számládon.”
Mondom: „Ez nem vicces.
Filmekben szerepeltem. Egy rakás pénzem van. Ez lehetetlen.”
Biztosan jól csináltad?
Nem tudsz egyszerre kivenni 65 000 bátot.
Ez nem így működik.
Egyszerre csak 10 000-et vagy 15 000-et tudsz kivenni.
Te idióta!”
Újra megpróbálta.
Visszajött és azt mondta: „Ugyanazt írta ki.”
„Tudod mit, Tod? Hé, Aueng!”
Aueng egy grafikus gyakornok volt.
„Aueng, menj vele! Tanítsd meg, hogyan kell csinálni!”
Szóval vele ment.
Tíz perc múlva visszajöttek. Aueng azt mondta: „Note!
Tod tévedett.
Nem 1000 bát van a számládon.
Csak egy bátod maradt rajta.”
Egy bát.
Jól van.
Egy bátom maradt.
Azt mondtam: „Az lehetetlen. Kizárt, hogy egy bátom van. Vicceltek.”
Oat a Chulalongkorn Egyetemről velem dolgozott. Azt mondta:
„Note!
Győződjünk meg róla, gyere velem!
Hozd a főkönyvedet! Elmegyünk egy bankba.
Kiderítjük az igazat.”
Szóval elmentünk.
Hárman ültünk egy biciklin.
Tizenöt perc múlva visszajöttünk.
Oat azt mondta:
„Note!
Tényleg csak egy bát van a számládon.”
Mire én: „Basszus! Egy bátom maradt.”
Nem volt elég pénzem, hogy kifizessem a szekrényt.
Szóval kölcsönkértem anyámtól.
Csak egy számlád van?
Igen. Össze voltam zavarodva. Hogyan lehetséges ez?
Felhívtam Plát, és azt kérdeztem:
„Pla, hogy lehet, hogy egy bátom maradt?”
Odasietett, hogy megnézze a számlámat.
Azt mondta, valaki kivette a pénzemet.
Szóval utánajártunk.
Jelentettük a rendőrségen és felhívtuk a bankot.
Végül
egy banki ügyintéző megkérdezte, hogy hány ATM-kártyám van.
Azt feleltem, csak egy.
Valaki igényelt…
egy pótkártyát.
Ja, rendben.
Az illető mindennap kivett egy kis pénzt.
Minden egyes nap.
Abból fizetett ki ezt meg azt magának.
És aztán…
Megmutatta a bankszámlakivonatot és egy biztonsági felvételt.
Kiderült, a könyvelőm volt az.
Volt egy pótkártyája, és ellopta a pénzemet.
Ezért akart felmondani.
Addigra felszívódott. Sehol sem találtuk.
A hónap vége kész katasztrófa volt.
Egy csomó mindent nem fizetett ki nekem.
Be kellett fizetnem a törlesztőt a kocsimra és a házamra.
Egy csomó mindent el kellett intéznem.
Kétségbe voltam esve.
Ugyanis…
Híres voltam.
- De nem volt bevételem. - Értem.
Híres voltam, de nem volt pénzem.
Abban a pillanatban
egy kicsit jobban megértettem az életet.
Olyan üresnek éreztem magam, amikor a barátaimmal találkoztam.
Tudjátok?
„Nézzétek!
Itt van a gazdag barátunk.”
Gazdag? Semmi pénzem nem volt.
„Kérhetek egy autogramot, pénzeszsák?”
Mintha egy tűt szúrtak volna a szívembe.
Rájöttem, hogy a hírnévnek semmi értelme.
Nem tudták, mi történt, amitől szélhámosnak éreztem magam.
Csaló voltam.
Akkoriban ilyen voltam. Mindent eladtam, hogy pénzt szerezzek.
Eladtam anyám kocsiját, és így tovább.
El akartam adni az egyik házamat, de jelzálog volt rajta.
Arra sem emlékeztem, mikor vettem fel rá jelzáloghitelt.
Egyáltalán nem emlékeztem rá. A könyvelő ismerte a gyengeségeimet.
Amikor festettem, mindig piszkos volt a kezem.
Bármit aláírtam, el se olvastam.
Csak le akartam tudni.
Az összes pénzemet elvette.
Tudjátok, híres színész és humorista voltam.
Mindenki hallani akarta a vicceimet. De ez szörnyen megviselt.
Általában,
ha bemegyek egy könyvesboltba, minden könyvet megveszek, amit akarok.
Akkoriban ott álltam, és kiolvastam a könyveket.
Egész nap ott álltam és olvastam, mert nem volt pénzem.
Szerettem azokat a lakberendezési magazinokat.
Elejétől a végéig átlapoztam mindet. Ha találtam egy érdekes cikket…
Akkoriban nem voltak kamerák a mobilokon, szóval memorizálnom kellett.
Csak ki akartam tépni az oldalt.
Néha találkoztam a humorista barátaimmal.
Elmentünk vacsorázni.
Bevallom, úgy tettem, mintha mosdóba kellene mennem,
amikor hozták a számlát.
- Értem. - Mert hát…
Semmi pénzem nem volt.
A számla fejenként 1000-2000 bátra jött ki.
Csak úgy úszhattam meg, ha kiszaladok a mosdóba.
Érted, mire gondolok?
Annyira szégyelltem magam!
És akkoriban jártam Plával, aki gazdag családból származik.
És egy csóró fickó volt a pasija.
És… Te jó ég!
Olyan keserű voltam!
Na mindegy. Pla segített kezelni a helyzetet.
Kaptam kölcsönt az egyik barátjától.
Egy volt osztálytársnőjétől, Lintől.
Pla bemutatott a barátnőjének. Nem ő volt a kezesem.
Kölcsönt kaptam Lintől,
és a csiangmaji házamat használtam biztosítékként.
A pénz, amit kölcsönadott, a Deaw 7 műsorra kellett.
Igen, arra kellett.
Gyakorlatilag az volt életed legfontosabb fellépése.
Kész kínzás volt az az idő, ami a Deaw 6 és a Deaw 7 között eltelt.
Egyetlen bátom volt.
Abban az időszakban rengeteget tanultam.
Többek között megtanultam spórolni.
Befektetni.
Utána kellett olvasnom.
Igen, bizony.
Azt hiszem, a közönség néhány tagja talán úgy érzi,
hogy még mindig vannak olyan kérdések, amiket nem tettem fel neked.
Ha kérdezni akartok valamit Udomtól,
emeljétek fel… Na!
Kezdjük azzal a hölggyel!
Azt szeretném kérdezni, hogy humoristaként
milyen sorozatokat vagy filmeket szoktál nézni,
amik szórakoztatnak téged?
Tudok ajánlani egy sorozatot.
Nem kell hozzá humoristának lenni.
A címe: The Ghost Secret.
A thai címe: Kai Winyarn…
Lok Winyarn… Vagy valami ilyesmi.
Mindegy, The Ghost Secret. Nagyon ajánlom.
Amikor ma hazaértek,
nézzétek meg a 66. részt!
Már van vagy 150 rész.
De a 66. részt ajánlom, aminek a címe…
A címe: „Gonoszság.”
Írjátok le: 66. rész, „Gonoszság.”
Az egyik műsorvezető Ole mester.
Szerintem ő Thaiföld legjobb médiuma.
Számomra ő az első.
Látja, hogy mi történt veled.
Látja a szellemeket körülötted.
Tárgyalni tud velük a nevedben.
Ennyire ügyes.
Elég jól csinálja.
Nem kéri azt, hogy csinálj mindenféle mágikus hülyeséget.
Nem foglalkozik fekete mágiával.
A 66. rész egy énekesnőről, Salakjit Duangjanról szólt.
Ő Pumpuang Duangjan húga.
Ong a beceneve.
Az történt vele,
hogy úgy érezte, haldoklik valamiben.
Amikor elindult valahová,
úgy érezte, össze van törve a szíve, és meg akart halni.
Így érezte magát.
És sokszor megbetegedett.
A kórház volt a második otthona, és egyszerűen csak meg akart halni.
Szóval elment Ole mesterhez.
A műsorban van még két másik műsorvezető,
Toffy és Somcheng.
Szentélyekbe járnak, hogy segítsenek helyreállítani őket.
Szentélyekben találkozhattok velük.
Szóval Ong elment Ole mesterhez.
Elmesélte neki, hogy mi történt vele.
Amikor Ole mester lát valamit, azt mondja:
„Én…
Látom a múltadat.
Tettél vele valamit.
Megígértél neki valamit.”
Amikor ezt mondta,
Ong furán érezte magát.
Általában egy aranyos, hétköznapi hölgy, mint te.
Furcsán érezte magát.
Ole azt kérdezte: „Érzel valamit magad mögött?”
„Igen. Valami nehezet érzek a vállamon.
Főleg a nyakamnál.”
Hirtelen megszállta valami.
Férfi hangon kezdett beszélni. A szellem megszállta.
Kardtáncot járt.
„Miért öltél meg engem?
Nem voltam bűnös. Miért öltél meg?”
Nagyon érdekelt. A képernyőre tapadtam.
„Miért öltél meg? Ártatlan voltam.”
Férfi hangon beszélt.
„Miért öltél meg…”
Ole mester azt mondta, látta, mi történt.
Az eset egy közeli szentélyben történt, ami régen kivégzések helyszíne volt.
Rákerestek a szentélyre Sukhothaiban.
Megtalálták a Phlai Chumpon szentélyt. Úgy döntöttek, hogy odamennek.
A helyszínen kellett megoldaniuk a dolgot.
Mind odamentek.
Amikor odaértek, a nő rosszabbul lett.
„Miért öltél meg? Nem az én hibám volt. Miért öltél meg?”
Ole mester alkudozni kezdett a szellemmel.
„Nyugalom! Nyugodj meg!”
„Nem!”
„Meg tudsz neki bocsátani?”
„Kizárt! Az életét akarom. A vérét akarom.
Ha kiontod nekem a vérét, megbocsátok neki. Rajta, csináld!”
Nagyon érdekelt, mi lesz. Abbahagytam, amit csináltam.
És tovább néztem a műsort.
„Fogalmad sincs, mennyire fájdalmas volt.
Több mint száz éve várok erre.
Kényszerítettél, hogy elvágjam a saját torkomat.
Tudod, mennyire fájdalmas volt?”
Szörnyen drámai volt.
„Tudod, az ember nem hal bele, ha csak egyszer megvágják a torkát.
Újra és újra bele kellett vágnom.”
Nos…
Az a helyzet,
hogy egy előző életében Ong elrendelte egy ember halálát.
Azét, aki megszállta.
Ártatlan volt, de a nő végzett vele.
Ole mester azt mondta: „Láttam.
Mások is voltak ott.
Egy anya és a gyereke.”
Túszul ejtette őket, hogy rávegye, hogy átvágja a torkát.
„Tudod, nagyon fájdalmas volt.
Kényszerítettél, hogy megtegyem. A vérem beborította a padlót.
Azt akarom, hogy meghalj…”
Ole mester megpróbálta meggyőzni. Valódi szellemügyvéd.
„A vérét akarom! Add a vérét!”
Ole azt mondta: „Mi lenne, ha elmenne véradásra?”
„Nem!”
Ő elvágta a torkát, te meg vért adsz?
„Kizárt! Nem és nem!”
„És ha 100 kórháznak adna a véréből?
Három hónapon belül megteszi.”
„Nem! Kizárt!
Meg akarom ölni. Az életét akarom.”
„Mit szólnál egy szertartáshoz?
Száz emberrel. A thai újévkor beavatási szertartást végzünk velük.”
Miután ezt mondta, a szellem lehiggadt.
„Ezt szeretnéd?”
Úgy tűnt, a szellem nem hisz neki.
Ole mester megkérte a rajongóit, hogy vegyenek részt a szertartásban.
Száz ember a thai újévkor.
„Ha beleegyezel,
ha ez részedről rendben van, mondd, hogy megbocsátasz neki!”
Ez nagyon megható jelenet volt. A kamera Ole felé fordult.
Aztán Toffyt és Somchenget mutatták.
Aggódva várták a szellem válaszát.
„Megbocsátok neked! Megbocsátok!”
Megszólalt a zene. Az emberek a szentélyben tapsolni kezdtek.
A szellem megbocsátott neki.
Végül megbocsátott neki. Elsírtam magam rajta.
Aztán jött egy szerzetes.
Megkérte Ongot, szentelje ezt a szellemnek.
Vagyis nem Ong volt az, hanem a szellem. A szerzetes kántálni kezdett.
Közben Ong…
A szerzetes tovább kántált.
Amint befejezte, Ong elájult.
Akkor jöttem rá.
Szponzorálnom kell ezt a műsort.
Azonnal felhívtam Bellát.
„Bella! Megvan Toffy száma? Fel tudnád hívni nekem?
Szponzorálni akarom a műsort.”
Azt kérdezte: „Hogyan?” „Mit tudom én?”
„Szerepeljen benne a neved?”
„Nem, csak támogatni akarom őket.
Láttam, hogy régi mikrofonokat használnak.
Kérdezd meg, kell-e nekik vezeték nélküli!
Ha igen, vegyél nekik négyet! Rajta!
A részese akarok lenni.”
Komolyan.
Egyszerűen imádom.
A 109. részt is nézzétek meg!
- Milyen pontos vagy! - 109. rész.
A címe: „Ráolvasás.”
Jól van.
Az az eset Karnról szól,
aki egy fiatal házas férfi.
Csak egy átlagos fickó.
De érzett valamit magában.
Úgy érezte, más emberek is vannak a testében.
Akárhányszor elment egy szentélybe, hányt és rosszul érezte magát.
Amikor híres szerzetesekkel találkozott, mindig nagyon rosszul lett.
Valami nem akarta, hogy jó dolgokat tegyen.
Kórházba ment, de ott csak gyógyszert adtak neki.
Azt mondták, hogy bipoláris.
Huszonkét éven át szenvedett. Mígnem találkozott Ole mesterrel.
Ole mester látta, mi történt vele.
Azt mondta, hogy Karn előző életében fekete mágus volt.
Szerzetes volt, de imádta a fekete mágiát.
Lelkeket tartott fogva, és tiszteletlen volt a tanáraival.
Ezért követték őt azok a lelkek ebbe az életbe.
Nemcsak egy, hanem nyolc lélek.
Felváltva szállták meg a testét.
A bipoláris azt jelenti, két személyiséged van.
A „tri” hármat jelent.
Öt… Nyolc. Oktopoláris volt.
Mindenképp nézzétek meg! Folyton váltakoztak a személyiségei.
Rohadt jó volt. Nagyon király volt.
Tényleg.
Ole mester elmondta neki, mit tett, és hogy megbocsátást kell kérnie.
Szóval elmentek egy szentélybe…
Valamelyikbe Nonthaburiban.
Ott élt előző életében.
Megérkeztek.
Ole mester fogta a kezét, hogy beszélni tudjon azokkal a lelkekkel.
Amint megfogta a kezét, megszállta egy lélek.
Elkezdte ezt csinálni…
„Hagyd békén!”
Ole azt kérdezte: „Miért nem távozol?”
„Mert nem akarok.”
„El tudod hagyni a testét?”
„Nem!”
„Akkor meg kell büntesselek.”
„Csak rajta!”
Karn goromba és agresszív lett.
„Csináld csak!”
„Ne kímélj!”
Hányt egyet, és újra önmaga lett.
Ole megkérdezte, tudatában volt-e, hogy mit tesz. Azt felelte, igen.
Ole elmondta, mit kell tennie.
Bocsánatot kellett kérnie a hibákért, amiket elkövetett.
Felajánlást kellett bemutatnia a szerzeteseknek,
hogy azok a lelkek megkapják a jótetteket.
Mind a nyolc lélek, akiknek előző életében ártott.
De az egyiknek nem kellettek a jótettek.
A lelkek harcoltak a testében.
Oké, következő jelenet.
Épp bemutatta a felajánlását egy szerzetesnek.
Itt volt előtte.
Egy szerzetes azt mondta: „Imádkozzunk!” Az öt fogadalommal kellett kezdeniük.
A szerzetes kántált.
Karnnak meg kellett ismételnie.
Hadakozott a szellemmel a testében. Az nem akarta, hogy imádkozzon.
Ole mester azt mondogatta neki, hogy tartson ki és harcoljon.
Elmondott egy sort.
Ez nagyjából öt percbe telt.
Tovább imádkozott és próbált küzdeni.
Azok a szellemek annyira…
Ha ez egy hollywoodi film lett volna, biztosan Oscar-díjat kap.
Olyan valóságos volt! Igazinak tűnt.
Ott hadakozott azzal a nyolc szellemmel.
Végül az ima végére ért.
Egy szerzetes szentelt vizet öntött rá.
„Menj vissza oda, ahová tartozol!”
Elfáradtam.
Inkább nézzétek meg magatok!
Nem akarták elhagyni a testét. Nagyon izgatott voltam.
Pisilnem kellett, de nem akartam lemaradni róla.
Engem az ilyen műsorok szórakoztatnak.
Imádom ezt a műsort.
Azóta Toffy rajongója lettem.
Vannak még jó részek.
Mostanában Toffy olyan helyekre megy, ahol ufókat láttak.
Én is vele mentem.
Azt mondtam, vele megyek,
de nem fotózhat le engem.
Hosszú történet, de rövidre fogom.
Elmentem vele Uthai Thaniba.
Elfoglalt ember vagyok.
De a paranormális dolgokat sosem utasítom vissza.
Azt hittem, hasznosan töltöd a szabadidődet.
- Ez nem volt hasznos? - Nem tudom.
Tudni akartam, léteznek-e.
Mindig is érdekelt, hogy vajon kamu-e vagy sem.
Pete Thongchua azt mondta, kommunikálni tud velük.
Oké.
Megkérdeztem Toffyt, hová szokott menni.
Azt mondta, Uthai Thaniba, és elmondta, mikor láttak ott ufót.
Szóval odamentem.
Két olyan emberrel, akik nem hittek az egészben.
Ott volt Bella és Yaya, a könyvelőm.
Megérkeztünk a hotelbe.
Azt hittük, késő este fognak felbukkanni.
Úgy döntöttünk, szundítunk egyet.
Este hat körül érkeztünk meg a hotelbe.
Úgy terveztük, hogy szundítunk egyet, és éjfélkor felkelünk.
Megkérdeztem Toffyt, mikor jönnek.
Azt mondta, este hétkor.
Nem voltam rá felkészülve.
Gyorsan felöltöztem. Nem akartam lemaradni róla.
Mert az ufók nagyon gyorsak.
Nincs időd piszmogni, különben lemaradsz róla.
És ha csak egy ufó jön? Csalódott lennék.
- „Idáig eljöttem!” - Oké.
Odaértem. Egy üdülőhely nagy udvarán voltunk.
Akkor nem voltak ott vendégek.
Azt csináltunk, amit akartunk.
Lekapcsolták a lámpákat, hogy tisztán lássuk az ufókat.
Toffy felállított egy sátrat.
Széket és pókerkészletet is hozott, hogy játsszon a barátaival. És aztán…
Azt mondta, hogy oda kell hívnunk az ufókat.
Azt hittem, elővesz egy jelzőpanelt vagy ilyesmi.
Tudod, mint egy repülőn.
És kiküldi a jelet.
Aztán arra eszméltem,
hogy Toffy leült meditálni.
Várjunk!
Meditáció?
Nem tudtam, mit tegyek.
Csak ott ültem…
Össze voltam zavarodva. Nem tanította meg, hogyan kell hívni őket.
Szóval csak…
Bella a földön feküdt.
Páran a telefonjukon pötyögtek.
Úgy döntöttem, beszélek hozzájuk. „Ufók, ti földönkívüli lények!
Nagyon kíváncsi vagyok,
hogy tényleg léteztek-e.
Ha igen, mutassátok magatokat! Idáig eljöttem, hogy lássalak titeket.”
A fejemben beszéltem hozzájuk. Valahogy így.
Egy idő után Toffy kinyitotta a szemét.
Megkérdeztem, mit mondott nekik.
Azt mondta, csak az igazat mondta nekik.
„Ma itt van egy kedves barátom.”
Mi?
Elég, ha elmondod, hogy eljöttem?
Az működik?
„Itt van. Ne okozzatok neki csalódást!”
Tessék?
- Nyomást gyakorolt rájuk. - Imádom.
„Így is lehet csinálni?”
„Hadd legyen a tanúja, hogy léteztek!
Mutassátok meg neki magatokat!”
Így kell beszélni az ufókkal?
Várjatok, nem is ez volt a legjobb része.
Még ne nevessetek!
Miután ezt elmondta, felnéztem az égre.
Van velük egy segítő, aki zöld fénnyel mutogat az égre.
Egy kis lézerrel.
Mutatja, hová nézzünk, mert hatalmas az ég.
Annyi csillag van az égen!
Rengeteg. Kizárt, hogy magamtól tudnám, melyik az ufó közülük.
Ez a fickó Toffy szárnysegédje.
- Megmutatja, hol van. - Igen.
„Balra!”
Mire én: „De kinek balra?”
„Rámutatok. Ott, balra!”
És rámutatott.
Basszus! Tényleg ott volt.
Komolyan. Tudom, hogy őrültségnek hangzik.
Így éreztem magam Pete Thongchuával.
„Basszus! Most már közéjük tartozom.”
Tényleg léteznek, emberek!
Oké, hallgassatok végig!
A Vénusz a legfényesebb. A csillagok apró pontok.
De az, amelyikre bal oldalt rámutatott, az mozgott.
Nagyon gyorsan haladt.
Miután észrevettük,
Bella és Yaya, akik szkeptikusak, azt mondták:
„Talán egy repülő.”
Egy appon megnézték, hogy van-e repülő a közelben.
- Nem volt. Igen. - Hogy épp járt-e arra repülő?
Szóval nem repülő volt.
Aztán valaki más
megnézett egy műholdkövető appot.
Semmi.
Nem repülő volt vagy műhold, szóval ufó is lehetett.
A repülők általában így haladnak.
Az a tárgy fel-le mozgott.
Így haladt…
Várjunk! Egy csillag tud így mozogni?
Ez komoly?
Aztán egyre többet láttam. Rengeteg különféle irányba mozogtak.
Némelyik pislákolt.
Aznap este…
Nem túlzok. Tudom, hogy úgy fog hangzani.
Összesen 51 ufót láttunk.
De szerintem inkább pontoknak néztek ki.
Az ufó minek is a rövidítése?
Ufó… Azonosítatlan repülő tárgy, vagy valami ilyesmi.
Mozgó pontoknak tűntek.
Sőt, Toffy megkérte őket:
„Kérlek, pislákoljatok! Kérlek!”
- Nem hittem a szememnek. Utána… - Pislákoltak?
Komolyan mondom, teljesen ledöbbentem.
Nagyon sokáig néztük őket.
Este héttől majdnem éjfélig.
Aztán Toffy mondta, hogy pihenjek.
„Vége a műsornak.”
Ezt mondta?
Az első körben vagy 30 ufót láttunk.
Megkérdeztem, mikor lesz a következő kör.
Azt mondta, hajnali 4-kor fognak jönni.
Honnan tudta?
Megkérdeztem, honnan tudja a menetrendjüket.
Honnan tudta?
Azt mondta, több mint 20 éve tanulmányozza őket.
Mióta hallott a Khao Kala-i esetről.
Ezért tudja, hogy mikor jönnek.
Lefeküdtem, és hajnali négykor felkeltem.
Amikor kisétáltam,
ezt hallottam: „Ott van! A 37. ufó ma este.”
Tisztán láttam.
Arra gondoltam: „Micsoda? Ez nem lehet igaz!
Hogy fogom elmesélni a barátaimnak? Azt hittem, semmit sem fogok látni.”
Erre nem számítottam.
Azt hittem, majd viccelődni fogok az ufókirándulással.
De kiderült, hogy léteznek. Basszus!
Hazafelé még mindig sokkban voltam.
Nem tudtam felfogni, mi történt.
A következő lépésen agyaltam.
Khao Kalában van egy ufóklub, szóval gondoltam, csatlakozom hozzájuk.
De ők fanatikus ufórajongók.
Ami azt jelenti, hogy neveket adnak egymásnak.
Igen.
Például Neptunusz 16.
Plútó 15.
Ők ilyenek.
És mindegyikőjüknek van jelvevő készüléke.
Próbáltam kitalálni magamnak egy nevet.
Neptunusz… Plútó…
Viagra 11.
Az nem egy bolygó.
Féltem, hogy túlságosan bekebelez a dolog.
Toffy azt mondta: „Ne menj oda! Lefotóznak. Mi diszkrétebbek vagyunk.”
Ennyire a mániám lett.
Ne kövessétek a példámat!
Ti is a megszállottjai lesztek, mint én.
Láttuk, kicsoda is valójában Note, azaz Udom Taephanich.
Megismertük a többi oldaladat is, a humoristán kívül.
Más szóval,
a stand-up műsoraid pusztán a jéghegy csúcsát jelentik.
A mai beszélgetés során
megismerhettük a jéghegy többi részét is.
Nemcsak a színpadon vicces,
hanem a való életben is.
Note, azaz Udom Taephanich!
Köszönöm. Köszönöm szépen.
Nagyon köszönöm mindenkinek.
Köszönöm szépen.
UDOM TAEPHANICH - VÉGE
A feliratot fordította: Kiss Hajnalka