Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Er du glad, og du vet det Klapp for meg
Å, er det sånn det føles?
Fin måte å starte showet på.
Vi må gi æren til Note som har skapt dette.
Det er en snikete måte å få folk til å klappe for deg to ganger.
I dag er en veldig spesiell dag.
Vi skal få ta en prat
med Thailands mest berømte standup-komiker.
Så jeg skal prøve å slå rekorden hans
ved å si noe til dere som får dere til å klappe mer enn to ganger.
Jeg klarte det.
Som vi alle vet,
opptrer Note sjelden offentlig.
Særlig på et slikt talkshow.
Sist han var med i et talkshow,
var for 14 år siden.
Så i dag er så spesiell.
Så nå,
gi en stor applaus til
Note, Udom Taephanich!
Hei, alle sammen.
La meg begynne med den mest populære hilsenen.
Hvordan går det?
For å være ærlig, ikke bra i det hele tatt.
Når jeg blir eldre, er det normalt å bli lett syk.
-Ja. -Om morgenen…
Ett nytt symptom per dag.
Det skjer hver dag.
Det kan være smerter i kneet eller halsbrann,
eller ryggsmerter.
Det skjer vanligvis med gamle folk som oss, ikke sant?
Jeg vil spørre deg om ditt siste show, Deaw 13.
Hvordan var det?
Det var vanskelig.
-Hvorfor? -Hvorfor?
For jeg hadde aldri opptrådt foran et publikum
med masker.
-Ok. -Hvert show hadde rundt 5000 mennesker.
Ti show blir 50 000 med masker.
DEAW 13, 2022 ROYAL PARAGON HALL, SIAM PARAGON
-Jeg opptrådte uten å vite om de lo. -Ja.
Det kom ingen reaksjoner.
Jeg hadde ingen erfaring med det.
Man lærer ikke å håndtere en sånn situasjon.
Det var noe helt nytt.
Vanligvis når du fremfører et standup-show,
får du reaksjonen deres.
-Jeg ser den. -Det oppmuntrer deg.
Standup-komedie er som å spille bordtennis.
En server, den andre slår tilbake.
Så når de har det gøy, gir jeg dem flere vitser.
Det er samhandling.
Men Deaw 13-showet var som et nettmøte.
Kjenner dere til Zoom? Det er akkurat slik.
Det var 5000 mennesker. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Hvordan løste du det?
Først visste jeg ikke hva jeg skulle gjøre.
Så fant vi på noe.
Vi satte noen mikrofoner nær publikum
og koblet en lydkabel på en skjerm nær meg.
-Så jeg visste… -Så du hørte dem.
…at de likte showet, men ikke ville vise det.
-Lyden var sånn… -Ja.
Siden de lo gjennom maskene,
så jeg bare øynene deres.
Akkurat.
Jeg vet ikke om dere har lurt på dette.
Når vi går på showet hans,
forteller han alltid historier om folk han kjenner.
Er det ekte historier?
De historiene er ekte. Men jeg vil si dette.
Showet mitt er som en kokks bord.
Jeg presenterer historiene mine som en kokk pynter på rettene sine.
Hvis de ikke er ekte, kan jeg ikke huske dem.
-Jeg skjønner. -Jeg husker ikke.
Når jeg forteller en historie, må jeg kunne se den for meg.
-Hvis ikke, blir ikke historien bra. -Ja.
Du vet det spøkelset hjemme hos meg?
Jeg kan ikke finne på sånt.
Det skjedde. Han er der enda.
-Virkelig? -Ja, han er der ennå.
Visste han at du snakket om ham?
Oi.
Ikke dukk opp i drømmen min.
Å!
Er det slik det er når du kommer hjem?
Ja. Det er alltid mørkt, som dette.
Det er bare mørke.
Vanligvis slår jeg på lyset.
-Lyset kommer på slik. -Ok.
Herfra går jeg til rommet mitt.
-Her er rommet mitt. -Også mørkt.
-Ja. -Ok.
-Nok et mørke. Kom inn. -Ok.
-Så dette er kveldsrutinen min. -Ja.
Dette er sengen din.
-Jeg sover på denne siden. -Ok.
-Jeg sover her.
Ok.
-Jeg legger meg. -Ser på TV.
Ja. Jeg ser vanligvis på tv og ligger her.
Du sa han så ned på deg.
-Her. Det var her Aum-im… -Ja.
Hun ser spøkelser. Hun sa dette er hans plass.
Han så på deg da du sov.
Jeg lå her.
Noen ganger står han der.
Han er alltid rundt sengen min.
Det er informasjonen jeg fikk fra henne.
Hvis du var meg, ville du fortsatt sovet i dette rommet?
-Dette hjelper meg å beholde vettet. -Hva er det?
Dette er en talisman fra en shaman i Chiang Mai.
-For beskyttelse? -Ja.
For beskyttelse. Han skar den ut til meg.
For å holde ham borte.
-Jeg er ikke sikker på… -Ja.
…om den skal holde ham borte fra dette punktet eller holde ham her.
-At han blir her. -Ja.
Så når jeg legger meg…
…er jeg redd.
-Ja. -Det er vanskelig å sove godt om natten.
Men jeg blir mer og mer vant til det.
Var det en rar hendelse som fikk deg til å innse at det er et spøkelse her?
-Var det en lyd? -Ja, en lyd.
Den kommer når jeg halvsover.
Dette er en personlig tro.
Når jeg halvsover,
eller ved daggry, når jeg skal våkne, det er da det skjer.
Som dette.
Og det går denne veien.
Det er ingenting bak denne veggen. Bare luft.
-Ingenting. -Dette er ekte murstein.
Og noen ganger går lyden helt hit.
Som dette.
Klimaanlegget har ikke plass til at dyr kan komme inn.
Det var som en lyd av en katt som slåss med en mus.
Men det er ikke tomrom over taket.
Det er betong, ingen tomrom.
Ikke noe hull.
Du burde tilbringe en natt her.
-Bare én natt. -Prøv.
-Ja. Kom igjen. -Ja, jeg skal prøve.
Jeg…
-Du er voksen. -Det stemmer.
Ja. Det er der jeg sover.
-Legg deg ned. -Sover du slik?
-Ja. -Du sover her.
Ja.
Skal vi skru av lyset?
Ja. Vi burde skru av lyset.
Det er sengetid.
Det er sånn jeg pleier å gjøre det.
Jeg kjenner…
Jeg har aldri følt meg ensom
når jeg fikk dyna rundt meg før.
Ok.
Ok. Gi meg en lotusblomst.
Vent.
-Han er ikke død. -Skru av lyset. Vi må skru det av.
Jeg sover i mørket.
Prøv å se det for deg, ok?
-Ok. -Aum-im sa han sto her.
Jeg har ikke sett ham, men jeg har et bilde i hodet.
Aum-im sa han sto her.
Det er ikke lett å sovne om kvelden.
-Hvem skulle trodd… -Jeg ligger på høyre side.
Jeg tenkte at om jeg lå på høyre side, ville jeg se noe.
-Som beina hans. -Å nei.
Jeg tenkte jeg heller skulle ligge på venstre side.
-Det vil få deg til å krible. -Ja.
For du kan ikke se hva som er bak deg.
Det er skremmende når det er luft.
Det føltes som om noen dyttet sengen.
Mange tanker kom inn i hodet mitt.
Så…
Ok.
Vi ses, Pa Ted. God natt.
Jeg har syntes at alle historier du har fortalt, har vært morsomme.
Men da det skjedde, var det ikke noe gøy.
Det var stort sett ikke noe gøy. Nei.
Det var en person…
…som ba meg bli med og se på haier.
I hvilket show fortalte jeg denne?
Husker dere hvilket show?
-Elleve. -Noen sa Deaw 11-showet.
Jeg var så sint på den moren og datteren.
Jeg er ikke en som blir så lett sint.
Men disse to, altså.
Ser jeg dem igjen, stikker jeg dem i øynene med en gaffel.
Livet mitt var bra.
Hvorfor måtte de snakke til meg?
De kom til meg, og hun sa at datteren var en stor fan.
De tryglet meg om å se haier med dem.
Jeg fant ut senere at de trengte én person til å fullføre gruppen.
Kjæresten hennes skulle komme, men de slo opp.
-Ja. -Det var derfor de trengte meg.
Så jeg ble med dem.
De sa det ikke var kaldt. Jeg hater kaldt vær.
De sa: "En jakke holder."
Holder, du liksom.
Jeg ble også sjøsyk. Jeg var så sint.
På vei til land snakket jeg ikke til dem.
Men det ble en morsom historie.
Man kommer over dårlige tider ved å gjøre dem til morsomme historier.
Jeg måtte bare komme meg gjennom det.
Neste gang jeg ser dem igjen, kan jeg le av det.
Om du ikke tenkte sånn…
Da hadde jeg lidd mye.
-Det er en måte å leges på. -Ja.
Det er en noe mer jeg lurer på.
Ut fra det jeg har hørt på showene dine,
er alle folkene du omgås,
veldig rare.
Hvorfor det?
Hvorfor tiltrekker du deg så mange rare folk?
For å være ærlig, spurte jeg en munk om det.
Jeg spurte ham
hvorfor disse menneskene er i livet mitt.
Hvis jeg gjorde noe galt i mitt forrige liv, kan jeg fikse det.
Vet du hva han sa?
Han sa: "Udom,
krake søker make."
Så jeg skjønte at det var meg.
Det var én gang.
Det var…
Det var i forrige uke.
Det var en kvinne, hun var 29 år.
Hun er pen.
Hun tok en buss fra…
Kanskje Trat eller noe.
Hun kom hjem til meg da mamma var hjemme.
Hun sa hun var en stor fan
og ville at jeg skulle signere en bok.
Men den virkelige grunnen var at hun ville låne 250 000 baht.
-Hun er en stor fan. -Akkurat.
-Så… -Da du hadde signert…
Nei, jeg var ikke hjemme.
Hun dro hjem til meg, men jeg var ikke der.
Hun møtte moren min.
Hun skrev også et brev
som hun la i boken.
Ok.
Hun ville låne 250 000 baht.
For å starte et nytt liv.
Hun skrev om vanskelighetene sine.
Hva angikk tilbakebetaling, skulle hun absolutt betale meg tilbake
hvis hun vant i lotteriet.
Da skulle jeg få 2,5 millioner baht.
Men om hun ikke vant, ville hun ikke kunne betale meg.
Så hun lovte å betale tilbake med gode gjerninger i mitt navn.
Det var det hun skrev. Det var så rørende.
"Når du dør, kan du føle deg trygg på
at jeg skal gjøre gode gjerninger i ditt navn."
Ditt neste liv virker lovende.
Hun ville gjøre godt i mitt navn.
Kan dere tro det?
Folk bare låner penger av meg.
Det har skjedd mye i det siste.
Jeg tiltrakk meg vel mange av dem.
Vel…
Det var…
Det var en som skrev melding til meg.
Han ville kjøpe et hus, for en leilighet var ikke komfortabel nok.
Han hadde sett drømmehuset.
Han ville bo der med moren og søsknene.
Huset var områdets minste, ni millioner baht.
Jeg skrev tilbake og spurte hvor mye han manglet.
Ja.
Han sa: "Ni millioner".
Det er full pris.
Jeg var ærlig med ham.
Jeg spurte hvordan han ville betale meg tilbake.
Han sa han var lærer.
Lønnen hans var 20 000-30 000, så han ville gi meg 10 000 i måneden.
-Og summen var ni millioner? -Ti tusen baht per måned.
Jeg ba regnskapsføreren om å regne på det.
Det ville tatt ham
75 år å betale meg tilbake.
Jeg er i femtiårene.
Jeg har fått alt tilbake når jeg er 125 år gammel.
Da er jeg sengeliggende.
Ti tusen i måneden.
Ja. Barnebarna mine vil si:
"Bestefar, han har overført pengene.
Blunk om du hører meg."
Jeg tuller ikke. Sånne folk finnes.
Det var noen som betalte tilbake med…
-Som når man betaler gjeld. -Ok.
-Han lånte 400 000. -En annen person?
Ja. Det er for mange til å telle.
Han lånte 400 000 baht.
Mange år senere spaserte han bare inn i huset mitt.
Ja.
Jeg var glad for å se ham.
Jeg spurte hvordan det sto til, og han sa: "Jeg skal betale gjelda mi."
Han pakket ut en pakke han hadde med. Det var et maleri han hadde laget.
-Det var ikke penger. -Akkurat.
"Udom, dette ville jeg solgt for 500 000."
Det var ikke et verk av en kjent kunstner
som Leonardo Da Vinci, Rembrandt eller Yayoi Kusama.
Det kan ikke sammenlignes med det.
Maleriet så ut som om en vanlig person hadde laget det.
"500 000." Hvem kjøper sånt?
Jeg blåser i hvor mye han selger det for.
Han ga meg det.
Jeg ble så lamslått. Jeg var sjokkert.
Så dro han bare. Jeg ville spørre: "Vil du ha vekslepengene?"
Jeg kuttet kontakten.
Det var…
Forestill deg at du gikk på en restaurant,
tegnet noe og sa: "En ris, takk."
Det er sprøtt.
Hvem tror du at du er?
Han trodde at han hadde betalt gjelden.
Tror du jeg ville hengt opp det maleriet?
Det ville vært et slag i trynet.
Det ville vise hvor dum jeg var.
Nå vil jeg låne penger av deg.
Jeg er bløthjertet.
Om de sa at de var store fans,
ga jeg dem det de ba om.
Spesielt hvis de gråt
og hadde store pupper.
"Ta pengene mine."
Det er ikke noe å tenke på.
Seriøst.
Historien du nettopp fortalte, var morsom,
det kan være en historie du forteller i showet ditt.
Men du forteller ikke den.
Har du kriterier?
-Noen er for venner, andre for showet? -Ja, det har jeg.
På showet forteller jeg ikke historier som gir meg trøbbel.
Nei.
Eller historier som ikke passer for publikummet på det showet.
Jeg er…
Jeg er en komiker i et land der alle aldre får gå på showet.
Det er ikke sånn i andre land.
Noen historier passer kanskje ikke for barn.
Har du havnet i trøbbel?
Jeg hånet onkel Tu, vår forrige statsminister.
"NOTE UDOM" RINGTE "TU" OG BEKLAGET
Det var da han ble statsminister.
Etter det ringte en soldat meg.
En ekte soldat.
Jeg vet han var ekte, for han fortalte meg sin rang.
Og jeg husker stemmen hans.
Sier jeg navnet, vet dere hvem det var,
men jeg vil ikke havne i trøbbel ved å si navnet hans.
La oss bare si at han ringte meg.
Han truet meg ikke.
Han bare formanet meg.
-Ok. -Og han var veldig høflig.
Han ringte assistenten min først
og ba henne si at han hadde ringt.
Da jeg så lappen, sa jeg: "Faen."
Så jeg ringte ham tilbake med en gang.
Han sa: "Note, dette er…
Jeg er…
Jeg ville bare si
at vi så klippet.
Vi så hva du gjorde.
Statsministeren sier det er greit.
Ja, han så det.
Jeg vil bare si deg noe,
i tilfelle du har glemt det.
Du er et forbilde for enkelte unge.
Du vet det kanskje ikke.
Du bør være forsiktig med hva du sier offentlig.
Det er for å forebygge.
Så de unge ikke skal misforstå…
…at statsministeren vår er sta."
Misforstå hva?
Alle visste det.
"Jeg vil at du skal være mer forsiktig
når du snakker offentlig.
Du må sjekke fakta. Vi er ikke sinte på deg.
Vi skal ikke begrense dine rettigheter. Gjør som du vil. Men vær forsiktig.
Ikke vær redd. Jeg er en stor fan.
Jeg kommer på ditt neste show."
Jeg tenkte: "Inviterte jeg deg? Vil jeg at du skal være der?"
-Noe sånt. -Ja.
Og den nylige med Mr. Srisuwan.
-Srisuwan Chanya. -Ja.
DET NOTE SA, VAR ABSURD!
Jeg bruker ikke sosiale medier.
#DEAW13 - 256K TWEETS
Jeg hørte det da jeg gikk ut.
SRISUWAN OVERFALT AV DEAW 13-TILSKUER
Noen sa: "Jeg støtter deg!"
Folk jeg møtte på gata, sa det til meg.
En taxisjåfør sa:
"Saksøk ham tilbake!" Jeg tenkte: "Hvem?"
"Jeg sendte deg penger for å hjelpe!"
Sendte hva?
Jeg ante ikke hva som skjedde.
Folk oppmuntret meg.
Hvis folk begynner å oppmuntre deg, betyr det at noe fælt har skjedd med deg.
Da jeg sjekket nyhetene, innså jeg at det var Srisuwan.
Jeg ble litt sjokkert.
Han saksøkte meg ikke. Han kom med en klage.
For saksøkerne burde være Lung Tu og Lung Pom.
Det er de som kan saksøke.
Han postet bare for å klage.
Jeg…
Jeg burde faktisk takke ham.
Han hjalp til med å promotere showet mitt på Netflix.
Jeg burde takke ham.
Det er sant. Noen vet kanskje ikke om showet ditt på Netflix.
Dette programmet kommer også på Netflix.
For å sikre at seertallet blir bra, bør du gjøre noe.
-Som å slå ham? -Nei!
Folk trodde jeg betalte noen for å slå ham.
-Gjorde du det? -Nei!
Ut fra det som skjedde, skulle man tro jeg hadde gjort det.
Jeg lover at jeg aldri ville gjort noe sånt.
Men sendte jeg noen penger? Ja.
Vent, jeg tullet. Det kan gjøre ham opprørt.
Srisuwan, jeg…
Jeg beundrer deg.
Fordi du…
Hvordan kan jeg si det? Han har fire grunnstener i suksess.
Lidenskap, flid, bevissthet og utforskning.
Han har lidenskap for én ting og gjør det gjentatte ganger.
Gjør det om og om igjen uten å nøle.
Han har alle de tingene.
-Ja. -Men…
La oss bare si
at jeg ikke synes han er rar.
Ok.
Det er alltid en eller to som dette på skolen.
Noen som sladrer.
De er vanligvis lærerens yndlinger.
"Frøken, Udom spiser snacks."
Som det.
"Frøken, han putter ikke inn skjorta."
"Frøken, han har gått på do tre ganger i dag."
De er sånn. Lærerne elsker dem.
De får gode karakterer. Men vennene deres liker dem ikke.
Jeg synes Srisuwan bør slutte å hige etter rampelyset.
Alt det rampelyset han får,
det er mye. Det er veldig skarpt.
Skarpere enn Lung Tus kunstige sol.
Han er som lyskilden.
Han trenger ikke å søke det eller gjøre noe.
Navnet ditt sier alt.
"Sri" betyr "lyst".
Det betyr også lys aura.
"Suwan" betyr gull eller gyllen. Så han har en gyllen aura.
Etternavnet hans er Chanya.
Det betyr etikk, noe jeg tror han mangler.
Er det en kompliment?
-Bare vit at jeg støtter deg. -Ok.
Note, jeg ser noen bak deg,
de ser ikke glade ut.
Jeg synes vi bør bytte plass.
Å, ok.
-La oss bytte plass. -Ok.
Så de også får se ansiktet ditt.
Er dette bedre? Går det bra nå?
-Alle skal få se ansiktet mitt. -Ja.
Du var den første som hadde et standup-show i Thailand.
Ditt første show var i 1995.
På den tiden kjente ikke folk i Thailand til denne typen show.
Kanskje fra filmer, filmer fra Vesten.
Hvordan begynte det?
Akkurat som deg, hadde jeg ikke hørt om det før.
En dag sa Aeo, en skuespillercoach,
at jeg burde drive med standup.
COACH AEO ONCHUMA YUTTHAWONG
Jeg forsto ikke hva det var.
Og også Chonprakan Chanrueng.
COACH CHANG CHONPRAKAN CHANRUENG
Også en skuespillercoach.
Begge sa det samme.
Vi satt sammen, og de sa det.
De sa at jeg er en god historieforteller.
Jeg spurte andre om det, men de kunne ikke gi meg svaret.
Jeg visste bare at en komiker sto alene og fortalte vitser.
Jeg visste ikke hvordan.
Så jeg ba vennen min kjøpe standup-videoer i England.
Og jeg så på dem.
Jeg forsto det ikke, for det var på engelsk.
Jeg husker at jeg ansatte en engelsklærer.
Hun heter Kelly.
Hun underviste i engelsk i Lampang.
Vi møttes og så på en kassett sammen.
Hun lo mye.
Jeg spurte henne hva komikeren sa.
Hun kan litt thai.
Hun sa: "Det var om familien. Han snakket om familien."
Nå var jeg enda mer forvirret.
Jeg ville bare vite hvordan man gjorde det.
Hvordan man startet og avsluttet et show.
Han bare la fra seg mikrofonen og gikk. Det var nytt for meg.
Nå var jeg mer nysgjerrig. Jeg gjorde et forsøk.
Jeg begynte med å skrive manus og opptrådte på en liten scene.
På den tiden var jeg i en komikergruppe.
Den het Yutthakarn Kayab Nguek. Den hadde mange komikere.
Jeg måtte gjøre min egen research.
Jeg drev på med det.
Det tok meg to år.
Jeg gjorde det i hemmelighet.
For innerst inne trodde jeg at jeg kunne klare det.
For de av dere som vil bli modeller,
om dere har mange fiender,
får dere flere jobber.
Hvis du er rastløs og hissig, kan du bli modell. Her er grunnen.
Hvem er det?
Hvem faen er du?
Aldri sett en mann før?
Før du går bak scenen: "Ser han enda på?"
Hva med navnet "Deaw Microphone"?
Da jeg bestemte meg for å gjøre det første showet,
i auditoriet til Muang Thai forsikringer, måtte jeg ha et navn.
Jeg kunne ikke si "standup-show", ingen ville skjønne det.
Folk visste ikke hva det var.
Jeg ville ha et enkelt navn på thailandsk.
Jeg prøvde å finne navnet jeg skulle ha på plakatene.
Jeg tenkte mens jeg så på TV.
Det var en tennisturnering.
Ja, tennis.
Kommentatoren sa noe sånt som
"single for kvinner" eller "single for menn".
Jeg likte det ordet, "single", "deaw" på thailandsk.
Så jeg brukte det,
og skrev "Deaw Microphone".
EN STANDUP
Der kom navnet fra.
Det var visst fengende.
Ante ikke at jeg ville komme så langt.
DEAW 1, 1995 AUDITORIET TIL MUANG THAI LIVSFORSIKRING
Det ville jeg aldri trodd. Jeg var bare en ung mann
som stolte på instinktet om at han kunne klare det.
DEAW 1, 1995 KAD TEATER, CHIANG MAI
I Thailand,
var du den første standup-komikeren.
Selv nå,
er det ikke mange som driver med standup.
-Færre… -Færre enn man skulle ønske.
Ja. Ulikt komedietrupp-æraen, da det var mange grupper.
Standup-komedie er ikke sånn.
Hva synes du om det?
Jeg tror det skyldes begrensningene av ytringsfriheten
i landet vårt.
Det er en av faktorene…
…som hindrer det i å vokse.
Akkurat som et sted uten sollys,
der trærne ikke vil vokse.
Nå for tiden er det mer intenst.
Vi har rasisme…
-Mobbing. -…mobbing og devaluering.
Vi kan ikke snakke om nasjon, religion eller kongelige. Det er tabu.
Og temaet seksualitet.
Som LGTV…
-LGBT. -LGBT og mye annet.
Det er mye.
De er tabuemner.
Folk er veldig sensitive for tiden.
Jeg tror det begrenser komikerne.
Det er vanskeligere for de nye komikerne.
Jeg ønsker virkelig at de nye komikerne får suksess.
Det er ikke lett å drive med standup i dette landet.
Det finnes folk som står klare til å saksøke deg.
Ikke sant?
Det er stressende.
En annen ting jeg har lagt merke til i showene dine,
er at du er alene på scenen.
Med én mikrofon.
Jeg har tenkt: "Jøss, for en ensom karriere."
-Det er sant. -Alene på en scene.
Ingen kan hjelpe deg
om noe skjer. Er det sånn det er?
Det er skremmende.
Jeg har vel gjort det i 28 år.
BACKSTAGE DEAW 9,5, 2006. KAD TEATER, CHIANG MAI
Jeg er redd hver gang.
Jeg har aldri følt meg avslappet før jeg gikk på scenen.
Aldri.
Jeg var så nervøs.
-For hva? -For å glemme manuset.
Det ville vært en katastrofe.
Hvem skulle jeg spurt?
Jeg pleide å skrive manus på armene.
Men mens jeg opptrådte og fortalte vitser,
hadde jeg ikke tid til…
Publikum ville sett det og tenkt: "Hva pokker?"
Det er umulig å gjøre det. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Jeg satte det på scenekanten, det var et papir med små bokstaver.
Mens jeg opptrådte, så jeg på det.
Jeg kunne ikke lese det. Bokstavene var for små.
Jeg kunne ikke gå dit og lese.
Mener du at det ikke er noe manus eller notater på scenen?
Det er som her.
Er det tomt, som dette?
I denne karrieren må du kunne hente deg inn.
Det er derfor det er fascinerende.
Det er som å bestige et fjell med bare hender.
Vet du hva jeg mener?
Det er mer interessant.
Men når du har tau og verktøy overalt, ser det…
Det er ikke bra.
Har du opplevd å glemme manuset?
Ofte.
Hva gjorde du da?
Det var ett show.
Jeg…
Jeg rappet.
Jeg liker å skrive rapmusikk.
Noe sånt.
En ting med å skrive rap,
er at alle linjer må rime.
Det var én linje som ikke rimte. Den var uten aksent.
Så mens jeg rappet på scenen,
så jeg tilfeldigvis på noen.
Og det fikk meg til å miste fokus.
Jeg så en skuespillerinne, hun kom til showet mitt med kjæresten sin.
Jeg rappet på scenen.
I et øyeblikk tenkte jeg:
"Hvem er hun med?"
"Hvem er det?
Han er ikke den samme som på nyhetene."
Fyren satt med ansiktet vendt mot…
La oss si at du er meg. De hadde vel kranglet, så han satt sånn.
Det var tydelig at de surmulet.
Jeg tenkte: "Hva surmuler de for?"
Da jeg tenkte på det, glemte jeg teksten.
Jeg bare:
"Faen.
Jeg er ferdig."
Det var stille, som dette. Jeg…
Vet du hva jeg gjorde?
Jeg kan dra hjem selv Har jeg sagt noe annet?
DEAW 8, 2010
Du ville gi meg skyss Så jeg lot deg
Jeg tok ikke initiativ Du ba om nummeret mitt
Du ringte og skrev Ikke si du ikke husker
Jeg hadde det fint alene Hjemme i helgene
Det var du som ba meg ut
Hver bursdag, hvert jubileum Ga du meg gaver
Alt jeg vil ha Du gjør alt for å skaffe meg det
Jeg glemte det.
Så jeg tilsto. Jeg sa sannheten.
"Jeg glemte det."
De lo.
De trodde jeg tullet.
At det kom noe morsomt etterpå.
"Jeg er så lei for det, jeg glemte det."
Hei.
Det ble borte for meg.
Alt jeg vil ha…
Et øyeblikk. Snakk med hverandre.
Jeg satt på kanten av scenen og prøvde å tenke.
Jeg prøvde å huske det.
De lo sånn.
De trodde enda at jeg tullet.
Men nei. Hjernen min var tom.
Folkens,
jeg kommer meg gjennom dette. Dette er livet til en standup-komiker.
Det er…
Jeg har glemt det.
Bare gi meg et øyeblikk. Gjør hva dere vil.
Har dere noen gang glemt noe?
Som en persons navn.
Du har det på tunga.
Det var sånn. Jeg husket det ikke.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Jeg ba og alt.
Jeg var så nervøs.
Jeg prøvde å gjøre ditt og datt.
Nei, jeg husket ingenting.
Så jeg ga opp.
Jeg tenkte jeg skulle bytte tema.
Jeg bestemte meg for det.
Jeg skulle tilstå for dem at jeg mislyktes.
Når du gir slipp
og ikke føler presset mer, da husker du det.
Ikke dra hjem ennå. Et øyeblikk.
Du gjør alt for å gi meg det
Jeg hadde det bra alene Satt hjemme i helgene
Det var du som ba meg ut
Du skjemmer meg alltid bort
Jeg hadde det bra alene Satt hjemme i helgene
Det var du som alltid ba meg ut
Du skjemmer meg alltid bort
Du er så klengete
Når jeg har mensen Drar du alltid ut etter medisin til meg
Jeg vil spørre om dette.
Er det noe annet du vil gjøre,
men som du ikke har mulighet til å gjøre?
Jeg har bare ting jeg ikke vil gjøre.
Seriøst.
Jeg vil bare være hjemme og male.
Jeg elsker det.
-Male? -Ja. Det er alt jeg vil.
Jeg tror maling er en fulltidsjobb for meg.
Ja.
Standup er hobbyen min.
Jeg gjør det av og til.
Men jeg maler hver dag.
HAPPYLAND STUDIO, BANGKOK
Dette er studioet ditt som du fortalte meg om.
Du kan kalle det et sykehus.
Hvorfor det?
Det er mitt personlige terapirom.
Når jeg har disse følelsene,
enten positive eller negative følelser, vil jeg slippe alt ut her.
Det er derfor det er et terapirom for meg.
Når begynte du med kunst?
Når ble det din lidenskap?
For å være ærlig,
er det faktisk…
Det er en overlevelsesteknikk for en ung gutt fra Surin.
Da jeg var liten, flyttet jeg fra Chonburi til Surin.
Alle vennene mine var khmerer.
Jeg klarte ikke å holde tritt med dem,
for jeg begynte midt i året.
Jeg hadde ingen venner, for jeg kan ikke kambodsjansk.
Så maling og tegning var min måte å ikke føle meg ensom på.
-Var du flink til det? -Nei, ikke flink.
-Var det bare kaotisk, som dette? -Ja.
-Det ble ikke bedre da jeg ble voksen. -Fortsatt det samme.
Til slutt tok du det på alvor og begynte på Poh-Chang kunstakademi.
-Ja. -Så du elsker det virkelig.
Etter videregående,
studerte jeg på Archivasilp Art Vocational College.
Jeg valgte den veien fordi jeg ikke likte andre fag.
Jeg var ikke god i engelsk eller matte.
Maleferdighetene mine var over gjennomsnittet.
Det er mitt personlige ly.
Etter å ha studert kunst på det colleget, begynte jeg på Poh-Chang.
KUNSTAKADEMIET
Jeg var ikke den beste eleven.
Karakterene mine var ikke gode.
Deres verk var utrolige, men dine var ikke bra.
Nettopp.
Kunst har blitt min lidenskap.
BANGKAPI, BANGKOK 1995
SYDNEY, AUSTRALIA 1996
Jeg er gal etter det. Det er en del av livet.
Det er noe jeg ikke kan slutte med.
BROOKLYN, NEW YORK 2002
CHELSEA, NEW YORK 2009
Jeg var på ditt siste show, Deaw 13-showet.
Disse var på scenen.
Det er denne kolleksjonen, sant?
Disse var på Deaw 13-showet.
Ok. Hvordan fikk du ideen?
Hvorfor ser de eksentriske ut?
-Alt er blandet sammen. -Fantasien din.
-Monster, demoner og så videre. -Fra fantasien din.
Etter å ha gjort det en stund, utviklet det seg til følelser.
Som usikkerhet.
Og…
…begjær.
Det er også higen, grådighet,
bitterhet og hevn.
Alt blandet seg.
Akkurat nå er den…
SOVEROM 03:10 15. JANUAR 2019
Den er 03:10.
Jeg vet ikke hvorfor jeg våknet.
Jeg får ikke sove.
Jeg tegnet litt.
Hva i helvete er dette?
Det ser ut som en innleid klapper.
Jeg vet ikke hva jeg skal kalle den. Det er mange ideer i hodet mitt.
Denne vil bli denne karakteren.
TRAKT
Jeg lager en robot som heter "Makeover".
Se! Bare litt.
Denne også. Ser du det?
Hvorfor våknet jeg på denne tiden?
SOVEROM 04:02 22. JANUAR 2019
Et monster, 80 prosent rabatt.
TILBUD
Her. Jeg lot deg se litt.
Et funksjonshemmet monster.
Da jeg lagde de små,
var det samtidig som jeg forberedte showet.
Så i stedet for å bygge opp en bakgrunn,
brukte jeg disse.
Så jeg lagde en større versjon av dem.
Så denne ble den der.
Det stemmer. Ja, denne.
-For å gjøre dem perfekte som bakgrunn. -Det stemmer.
Men jeg måtte lage små før jeg lagde store.
Jeg ville se hvordan lyset ville bli.
Og oppsettet.
Jeg måtte sjekke alt først,
for å forklare produsentene hvordan jeg ville ha det.
DUKKE
De spurte hvordan jeg ville ha bakgrunnen.
Jeg sa: "Jeg er usikker, men jeg fikk en idé."
Og de fikk den.
Den størrelsen?
-Ja. -Oppsettet blir slik.
Vi måtte tenke på materialet også.
Vi kunne ikke bruke bronse, for det ble tungt.
-Det er vanskelig å løfte. -Ja. Dyrt også.
Fiber er bedre. Og vi måtte tenke på fargen.
Det handler om teknikk.
-Er dette den som var på scenen? -Ja.
En av hvor mange?
Over 200 figurer, tror jeg.
-Over 200? -Ja.
Jeg ser også noen leker her.
Jeg fikk ideen fra kjøleskapsmagneter.
Tanken var at du kan endre tilbehøret.
Jeg fikk ideen da legen min ba meg slutte å spise søtsaker.
Derfor ser de ut som godteri.
Denne ser kjent ut.
Jeg liker synet ditt.
Kanskje du burde lage kunst.
-Du kan ha det gøy med disse. -Ja.
Når du ikke jobber, går du rundt og beundrer verkene dine?
Ja.
-Som en unge beundrer sin Gundam-samling? -Ja.
Om kvelden, etter at staben min drar, er jeg på malerommet.
Jeg går rundt i undertøyet.
Jeg skrur på lyset, går rundt og ser på dem.
Jeg elsker det.
Det gjør meg glad, jeg kan ikke forklare det.
Jeg tror folk som elsker amuletter, kjenner seg igjen i meg.
De kan bare se på amulettene sine hele dagen,
akkurat som meg.
Det er samme følelse.
Det er noe jeg brenner for og elsker.
Jeg ser på det. Snur det opp ned og fra side til side.
Så tenker jeg på å lage en ny versjon av det.
Jeg får alltid nye ideer.
Jeg blir aldri lei.
-Kom igjen. -Dette er en av mine favoritter.
Det er en…
-Mumie? -Ja.
En mumie med et hjul.
Ja, det stemmer.
Ser du?
Da jeg var ferdig med denne,
tenkte jeg: "Den har et hjul, men kanskje jeg kan ta med noe mer."
Jeg vet ikke med andre, men for meg, er Note Udom en kunstner.
Første gang jeg så Dom Dog, så jeg forbindelsen mellom deg og kunst.
Jeg så den på Deaw 7-showet.
-Ja. Deaw 7-showet. Ja. -Ikke sant?
Og enda en i Chiang Mai.
-Ved iskrembutikken. -Ja.
Hvordan kom du på Dom Dog?
Ideen kom fra da jeg var forelsket i noen.
Og hun var…
-Var hun for god for deg? -Det stemmer.
Du var ikke på hennes nivå.
Jeg følte meg underlegen.
Det blandet med at jeg følte meg liten grunnet mine feil.
Jeg føler meg alltid underlegen, som en underdog.
Så jeg ville lage et selvportrett.
Det begynte der.
Jeg satte den på scenen på Deaw 7.
Etterpå ødela jeg den.
-For det var bare en bakgrunn. -Ok.
Så lagde jeg en ny og satte den ved iskrembutikken.
Siden jeg måtte lage kopper og boller til iskrembutikken…
CHIANG MAI 2009
…lagde jeg denne også.
Jeg lærte også noe annet, å brenne keramikk.
Er dette keramikk?
Ja, det er keramikk.
Jeg måtte lære og gjøre det samtidig.
Først lagde jeg 30 eller noe.
Halvparten knuste.
Jeg var fornøyd med de 15 gode.
-Under transporten… -De ble ødelagt.
Ja. Noen hadde sprekker. Så dette er de få jeg har igjen.
-Dette er alt jeg har. -Virkelig?
-Dette er de feilfrie. -Ok.
Jeg tror du laget disse kolleksjonene i samme periode.
De ser ut til å ha en forbindelse. Ikke sant?
Dette var etter at jeg lærte å brenne keramikk.
Vet ikke hvor lenge etter.
La oss si at jeg under et show ertet noen soldater.
Ja.
Husker du at en soldat ringte meg?
Ja.
Jeg…
Det var en stor knute i hjertet mitt.
Jeg var frustrert.
Visste ikke hvordan jeg skulle få det ut. Jeg legger ikke ut følelser på nettet.
Jeg uttrykker følelser med kunstverkene mine.
Så jeg former figurene. Jeg kjøpte en ovn.
Den er bak. Jeg må ikke dra til Lampang eller Chiang Mai.
Jeg øvde på å brenne dem.
For å gjøre det mer forståelig, var det som om jeg prøvde å be om noe.
Som skiltet.
Det ser ut som den protesterer mot noe.
-Det er tau og ledninger rundt den. -Det er en følelse av å være undertrykt.
Jeg vil ikke forklare. Det var det jeg følte.
Det er som en dagbok eller et notat om den tiden.
TO FØTTER
Det du sa tidligere,
at mange nå til dags legger ut følelsene sine på sosiale medier.
Når de poster det og får respons, blir de rolige.
Men dette, du skapte disse figurene alene i hjemmet ditt.
Hjelper det? Ingen vet at de finnes.
Jeg får ut følelsene. Det er alt som betyr noe.
Jeg liker at jeg ikke får reaksjoner.
Noen kunne vært negative, og det vil jeg ikke høre om.
Jeg får ut følelsene mine og går videre.
-Dette er malt tre. -Ja, tre.
Du er besatt av det.
Det er så mange.
Når malte jeg dette?
År 2014.
-Jeg malte dette i 2014. -Jøss! For nesten ti år siden.
Det også.
Det var i 2015.
Enda et i 2017.
Jeg malte dem på den tiden.
Jeg så noen fordypninger der.
Hvorfor lagde du dem?
Jeg malte det ikke på et lerret.
Det var en treplate.
Så i stedet for å tegne linjene med en pensel,
brukte jeg et snekkerverktøy.
Det ser ut som en drill.
Det heter en overfres.
Jeg brukte snekkerverktøyet til å tegne en linje.
Jeg brukte også et treskjæringsverktøy.
Det er som å skjære i tre.
Det minner meg om hva vi gjorde i en kunsttime.
Som da vi brukte svamper.
Jeg ville ha en ru overflate. Jeg ville ikke ha den glatt.
Det ser mer ut som et håndverk.
Formidlet det historien du ville fortelle?
Betydde den ru overflaten noe?
Hva kommer først, en teknikk eller en historie?
Følelsen min først, så en teknikk.
Når jeg har det dårlig med noe,
vil jeg at overflaten skal være slik.
Å male eller tegne på et lerret, er ikke tilfredsstillende nok.
Jeg må skjære og skrape.
Det er støv overalt. Lyden av verktøyet er som…
Først tenker jeg på at det er gøy.
Senere
kommer historiene jeg vil fortelle.
Maleriene mine er en blanding.
Den enkle måten å si det på,
er at maleriene er semi-abstrakte.
-Halvveis abstrakt. -Det stemmer.
Noen er forståelige, andre ikke.
Men abstrakte verk er ufattelige.
Så disse er semi-abstrakte.
Jeg vil tolke min semi-abstrakte stil
som en drøm.
Når du drømmer, skjer det aldri bare én ting.
Man sier ikke: "I natt drømte jeg om én krokodille."
Det er: "En krokodille jaget meg, så jeg hoppet og falt i en elv.
Da så jeg et spøkelse og min gamle lærer.
Typen min sa at maten var klar."
Det er semi-abstrakt.
Verkene mine er sånn.
Det var det jeg følte om noen og noe på den tiden.
Det er gøy å kombinere dem.
-Ok. -Det lagret det øyeblikket.
Det viser hvor vanskelig jeg hadde det.
Jeg vil faktisk ikke forklare,
fordi det er gøy å la folk tolke det selv.
Det kan påvirke fantasien deres, eller de kjenner seg igjen i historien.
Noen liker det, andre ikke.
Jeg så en annen samling
som virker koblet til denne.
Det er bordtennissamlingen.
De utviklet seg fra en firkantet form.
-Ja. -Jeg forvandlet dem til denne formen.
Jeg ville se om jeg klarte det.
Eller om det ble bra.
Hvorfor en bordtennisracket?
Jeg aner ikke.
Jeg vet virkelig ikke.
MER ENN ÉN MÅTE Å BRUKE EN BORDTENNISRACKET PÅ
En kunstkritiker kom.
Sånn tolket han verkene:
"Det er fordi du jobber alene.
Du bør kanskje snakke med noen.
Eller deg selv."
Jeg hadde aldri tenkt på det før.
-Visste du det ikke? -Nei.
Det var slik han tolket det, at jeg ville snakke med noen.
For å være ærlig,
er man alene i denne bransjen.
-Det er veldig ensomt. -Du bare maler.
Det stemmer. Ja.
Det er som da du skrev en bok.
En må være alene for å konsentrere seg.
-Ellers klarer jeg ikke å fokusere. -Ja.
Du vil ha samspillet.
Det var det han sa, og jeg er litt enig.
-Kan jeg se bakpå? -Ja.
-Den skal henges opp. -Ok.
Jeg tenkte du ville male baksiden også.
Jeg har gjort det!
Der borte.
-Jeg malte denne på begge sider. -Ja.
Du har mange størrelser.
-Jeg lagde den for lenge siden. -Den skal henge.
-Ja. -Du er gal.
Jeg malte denne siden først.
Og jeg ville male mer.
Jeg hadde flere designidéer, men ikke flere treplater.
Denne formen kan ikke lages på én dag. Det tar tid.
Minst ti dager.
Så jeg ville male denne siden.
-Her er den. -Ok.
Jeg malte denne siden. Jeg må bestemme hvilken side jeg liker.
Jeg viser den siden jeg liker der og da.
Når jeg er lei av den, snur jeg til den andre siden.
Ja.
Når jeg tenker: "Bare gale folk gjør sånt",
da gjør han det.
Jeg visste det.
Det jeg legger merke til ved disse verkene,
spesielt disse tre,
er at alle har et bord i seg.
Ja.
Hva tenkte du på? Hvorfor et bord?
Det er også noen som sover under det.
Det var et ord i hodet mitt.
Det kommer fra "kokkens bord".
Det er populært for tiden.
Jeg…
Plutselig tenkte jeg bare på "vitsebord" som et ord.
Jeg vet ikke hvor det kom fra. Det bare dukket opp.
Det er vel fordi jeg er en vitsemaker, en komiker.
Så dette er mitt "vitsebord".
Du vet, når jeg snakker med noen om deg,
sier vi alle det samme.
Vi vil vite hva du tenker på. Hvorfor verkene dine er sånn.
Hjernen din er som en fornøyelsespark.
-Noe sånt. -Det vet jeg nå ikke.
Kanskje den er…
Det er et godt spørsmål.
Svaret er at dette er i tankene mine.
De slåss om plassen der inne.
Nå og da får jeg ikke sove, og våkner tidlig.
1. OKTOBER 2019
GLASSMONTER SKILPADDE MED VASKEBRETT
Det første jeg tenker på når jeg våkner,
er disse sprø bildene, helt sant.
"Jeg maler dette.
-Jeg tar denne fargen og den fargen." -Ja.
Noen ganger føler jeg at jeg har en mental lidelse.
Det er derfor jeg synes dette rommet er som et sykehus.
Hjernen min er full av disse bildene.
Jeg vil vite om andre artister er sånn.
Det er naturlig for meg å male.
Men for å lage showet, må jeg anstrenge meg mer.
Jeg må velge historiene og vitsene nøye.
Men dette
bare renner ut.
Jeg overdriver ikke. Jeg har så mange ideer at jeg ikke har kontroll.
-Ok. -Jeg kan ikke lage alt.
Skulle gjerne hatt ti armer, så jeg kunne.
Det kan være derfor du er en multitasker.
-Ja. -Du vil bare gjøre alt.
Jeg gjør aldri bare én ting. Jeg må gjøre ditt og datt samtidig.
Mange ting på en gang.
Det føles som… Det er så mange ideer inni meg.
Du vil få dem ut.
-Ja. -Glemmer du noe av og til?
Mange husker ikke drømmene sine, og det er så frustrerende.
Ja. Det skjer med meg også. Sånn husker jeg dem.
Jeg må våkne og tegne drømmen min.
Jeg prøver å huske hva som var i drømmen min.
Jeg husker det kanskje ikke, eller jeg finner andre interessante ting.
ELSKER DET
UGLE
TANTE HØYE HÆLER
ET RART VERK AV EN NORMAL PERSON?
Får jeg se skissepapirene dine?
Jeg vet at du tegner hele tiden.
Jeg tegner hver dag.
Hva med denne haugen?
Hvordan gjør du det?
Som denne, hva tenkte du på her?
Hva er historien?
Alt kommer fra følelser, ikke tanker.
Ok.
For å finne på en idé,
må du legge energi i å tenke, ulikt med en følelse.
Når jeg føler noe, tar jeg bare et papir og sprayer maling på det.
Akkurat som barn gjør.
-Det er latterlig. Det er teit. -Ok.
Jeg sprayet farger og skrev noe på det.
Se! Det er et sitat.
"Kort smerte er bedre enn lang smerte."
-Hva er det? -Det er et merke også.
Jeg gikk til legen eller noe.
UDOM TAEPHANICH ÉN TABLETT TRE GANG PR DAG
-For gastroøsofageal refluks. -Ok.
Det er som en dagbok.
Ikke sant?
For å minne deg på mageknipen din.
Nettopp. Jeg limte den på der.
Det kan være en kvittering fra en butikk.
Og jeg limer den på.
Hva med denne?
"Din lykke avhenger av holdningen din, ikke…"
-Jeg ser ikke. -"Ikke tingene du eier."
Kan du fortelle meg om det? Fant du bare på det?
Det er for å lære meg selv.
Et sitat jeg bare så et sted.
-Har du sett på dem på nytt? -Ja.
Utvikler det seg til et kunstverk?
-Ja. -Virkelig?
Som dette,
det tegnet jeg bare for gøy.
Det er et slange-and-vesen.
Jeg tegnet dette i 2017, for en stund siden.
Jeg tenkte: "Den var veldig bra." Så jeg lagde den i større skala.
Jeg formet en liten en for å se hvordan den ville se ut.
Den utviklet seg derfra.
De starter som dumme skisser. Som denne.
-En sko. -Det stemmer.
Jeg tenkte: "Hvordan blir den med en sånn sko?"
Når jeg synes det kan være interessant, begynner jeg å forme det.
Jeg vil se om det gjenspeiler følelsen min.
-Ok. -Denne gjør ikke det enda.
Det er derfor den ser rar ut.
Menneskeføttene passet ikke, så jeg byttet til elefantføtter.
Denne heter "Mara".
-Vent! Kan hodet tas av? -Jeg liker å bytte mellom dem.
Å! For å se om de passer sammen.
Jeg fikk ideen til denne da jeg spiste bitter melon.
Jeg liker teksturen.
Den hadde ikke noe hode, og jeg gikk tom for idéer.
Så jeg byttet til å lage denne.
-Denne. -Jeg så skissen.
Etter at jeg laget kroppen,
bestemte jeg meg for å lage et slikt hode.
Fordi jeg så en mops.
Du skjønner, ikke sant?
Så må jeg sjekke om de passer sammen.
Når jeg føler at dette er den rette,
pakker jeg den inn og sender den til et støperi,
så de kan kopiere den.
SKULPTURSTØPERI, NONTHABURI
Dette stedet er for å lage større figurer.
Det er her mine kaotiske og hektiske serier begynner.
Det er en formingsprosess.
Se på dette.
Dette er bananer. Det er vanskelig å lage dem.
Folk vet det ikke.
De tror vi bruker én form for å skape en hel figur.
Det gjør vi ikke.
Vi må sette delene sammen.
Jeg vet ikke hvorfor jeg lagde så mange.
Men i tilfelle ingen kjøper dem, ber jeg mamma om hjelp.
-Hjelp til hva? -Å selge dem på gata.
"Kunstverk! Kom og se!"
Dette er ikke sparegriser.
Ikke sant?
Hun går rundt og sier: "Vil noen ha min sønns kunst?"
"Kunstverk, folkens?"
Jeg har spurt meg selv om jeg forstår hvor vanskelig dette er.
Jeg har begynt å forstå hvorfor du bruker hele dagen her.
I denne kunstsonen.
-Du kan være her dagen lang. -Ja.
Kan du fortelle hva du lager nå?
Tepper.
Jeg vil at datteren min skal se dette. Hun elsker å strikke.
Kan vi komme og lære av deg?
Selvsagt. Vi har noen teppeeksperter her.
Hvorfor er du interessert i å lage tepper?
Jeg ville forandre meg.
Jeg pleide å jobbe med tre, noe som er røft og hardt.
Jeg ville vite hvordan det føltes
når skissene mine var på noe mykt.
Det er grunnen.
Jeg tegnet et design og gjorde det til et teppe.
Først søkte jeg på hvordan man gjør det på YouTube.
Det er ikke lett.
Du må kunne bruke en tuftepistol.
Du må kunne strekke en ramme.
Du må lære alt det.
Jeg ville gjøre det, så jeg kontaktet en tufte-instruktør.
Jeg ba dem om å undervise oss her.
-Spurte du dem? -Ja.
Vi organiserte en workshop i teppetufting for de ansatte.
Jeg begynte med å lage små tepper.
-Dette. Ja. -For å øve.
Jeg øvde med enkle design først.
Da jeg ble bedre,
prøvde jeg å lage et større et med enkel design.
Det ble ganske fint.
Jeg måtte lære meg barbering med bestemte maskiner.
-Det er som å klippe hår. -Jeg skjønner.
-Du stylet håret på det. -Ja.
Så begynte jeg å lage komplekse design.
Jeg lagde massevis, til jeg stolte på mine ferdigheter.
Dette teppet er det siste jeg lagde,
da jeg fikk teken på det.
På hvor loddent det skal være.
Det er ikke for loddent. Strukturen og tettheten.
Jeg føler meg så heldig som i dag har fått se verkene dine.
Det er synd at ikke mange ser dem.
Seriøst. Bare å sitte og se på dette teppet, det er…
Det er sprøtt.
Jeg kan klemme på det hele dagen. Det er så tilfredsstillende.
Det er som du sa. Alle har en galskap inni seg.
Alle er vi skadet,
på en eller annen måte.
Alle mennesker er litt syke i hodet.
Vi bare oppfører oss som om vi er normale. Det er slik jeg føler det.
Ut fra det vi har snakket om hittil,
nå vet jeg at du elsker å lage kunstverk.
Har du tenkt på hva ditt siste kunstverk blir?
Ja, jeg…
Jeg har tegnet det.
Når jeg dør, vil jeg bli kremert.
Jeg vil ikke bli begravet.
Etterpå skal de ta beina mine.
Og de må male dem til pulver.
Og så putte det i et timeglass.
SLUTTEN
Et timeglass som dette.
Da er tiden ute for Udom Taephanich.
På rommet mitt er det et stort speil.
Like stort som denne veggen.
Det gjør opp for et sprukket speil jeg hadde som liten.
Det hadde mange sprekker.
Etter en dusj,
står jeg naken foran det.
Jeg bare ser på meg selv og undersøker meg.
Jeg har stor nese, stor mage,
flat rumpe og tynne bein med mørke flekker på.
Hver gang jeg ser meg selv i speilet,
tenker jeg: "Herregud, hva har jeg gjort mot meg selv?
Hvordan skjedde dette?"
-Det burde ikke skjedd. -Akkurat.
Hva har jeg gjort mot meg selv?
I morges, da vi spiste nudelsuppe,
sa en lotterimann:
"Er du Note Udom? Du er så kjekk."
Jøss!
Jeg ville bare gi ham alle pengene mine.
Er dette huset ditt?
Nei, det er det ikke.
Huset mitt var ved siden av dette huset. Det ble bygget om til en bygning.
Det hadde samme struktur som dette.
Det var bare treverk.
Det hadde ikke noe innertak.
Når du så opp, så du yttertaket?
Ja.
Hvor lenge bodde du her?
La meg tenke. Faren min døde
da jeg var fem eller seks.
Etter det tok mamma meg med hit.
Jeg…
Jeg gikk på barneskolen her.
Ja. Hva var sovesituasjonen?
Så vidt jeg husker, var det dette området.
Herfra til dit.
Vi sov under myggnettet.
-Samme nett? -Ja. Og det var én vifte.
Den kunne ikke svinge.
Fordi nettet hindret den i å svinge.
Så det var…
Jeg vet ikke hvordan mamma fikk sove. Lyden var…
Hele natten.
Det var samme type vifte som på platecoveret mitt.
-Virkelig? -Ja.
Jeg lagde det platecoveret fordi det er relevant for meg.
Viften sa alltid…
Hvordan var morgenrutinen din? Hva gjorde du?
Før mamma dro på markedet, ba hun meg om å tenne på i ovnen.
-Som en kullovn? -Det stemmer.
Du må tenne en fakkel først.
På den tiden solgte mamma risnudler i fiskecurrysaus.
Så dusjet du og dro på skolen?
Ja. Jeg måtte gå, for vi hadde ikke bil.
-Var det langt herfra til skolen? -Veldig langt.
-Ja. -Mange kilometer.
Ja. Jeg måtte gå hele veien dit.
Hadde du ikke sykkel?
Nei. Jeg ønsket meg en. Vennene mine hadde.
Etter skolen gikk jeg hjem.
Og så…
Jeg gjorde aldri lekser.
-Aldri. -Lot du bare være?
Ja. Vet du hvorfor?
Jeg måtte vaske fat og gryter fra mammas butikk.
Moren min vasket noen av dem, men jeg måtte hjelpe til.
Det var ingen som hjalp meg med lekser.
Ingen.
Moren min var opptatt.
Hun hadde ikke engang tid til å sove. Det var en tøff tid for oss.
Hun måtte selge mat fra morgen til kveld.
Etter det,
satte mamma en ovn utenfor.
Hun gikk fra å selge risnudler, som tam og friterte bananer til pad thai.
-Hun jobbet dobbelt. -Hun solgte mat om kvelden også.
På den tiden slet vi virkelig.
Jeg våknet klokka 05:00 og dro til markedet.
Jeg kjøpte ingredienser til maten jeg solgte.
Så åpnet jeg butikken.
Jeg ordnet og ryddet opp alt.
Jeg fikset bord og stoler.
Jeg måtte skrelle papayaer og lage en blanding til friterte bananer.
Jeg var i 20-årene og uten penger. Det var det eneste jeg kunne.
Jeg hadde ikke penger i det hele tatt.
Pengene fra salget av maten var til husleien og strømregningen.
Og vannregningen.
Jeg ville bare tjene penger.
Men jeg trodde ikke jeg ville bli rik.
Jeg vet ikke hvordan jeg oppdro ham.
Hva gjorde moren din som ble dråpen for deg?
Det er gravert i hjertet mitt.
Vi dro på et marked, og det var en plakatbutikk.
Det var bilde av hunder som spilte poker. Det var mange hunder rundt bordet.
De røykte og spilte poker.
Jeg syntes det var morsomt, jeg elsket det.
Jeg ba mamma kjøpe det til meg.
Og hun kjøpte det bildet av hunder som spilte poker.
Vi kom hjem.
Jeg skyndte meg inn for å henge opp plakaten.
Jeg ville henge det under trappa.
Jeg så etter lim eller noe å henge den på.
Mens jeg hang den opp, tok moren min den og rev den i stykker.
Hva?
Jeg ble sjokkert.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Jeg var lamslått.
Og hun gikk av gårde i sinne.
Det føltes som om mamma hadde slått meg i ansiktet.
-Jeg visste ikke hvorfor hun gjorde det. -Ikke?
Ikke da.
Jeg forsto hvorfor hun gjorde det da jeg ble voksen.
Hun var utslitt.
Hun trodde jeg skulle hjelpe henne med å bære ting inn i huset.
Papayaer, kokosflak, alle de tunge tingene.
I stedet løp jeg inn for å henge opp en plakat.
Hun måtte bære alt.
Jeg hjalp ikke til.
Det var derfor hun ble så sint.
Jeg forsto det ikke.
Det var traumatisk for meg.
Jeg lurte på hvorfor hun var så slem.
Pluss alt det hun ikke gjorde.
Hun klemte meg aldri. Hjalp meg aldri med lekser.
Fulgte meg aldri til skolen, som andre familier.
En godnatthistorie? Det er bare tull. Det er bare i filmer.
Jeg var veldig ulykkelig.
Jeg syntes jeg led hos henne.
Jeg bestemte meg for å rømme.
Jeg prøvde å finne en måte å flykte på.
Jeg trodde det var bedre å bo hos slektninger.
Jeg hadde besøkt dem før.
De ga meg penger til kinesisk nyttår. Jeg var der én gang.
Jeg fikk noen hundre baht.
Jeg husket det som matkilden min.
-De så ut til å ha penger. -Ja. Så jeg dro dit.
-Hvor bodde de? -Ban Bueng-distriktet i Chonburi.
På den tiden var ikke veien asfaltert, det var rød jord.
Når en bil kjørte forbi, kom den røde jorda inn i huset.
Den ser sånn ut.
Jeg stjal mammas penger.
Stjal du pengene?
Ja. I butikken hennes var det en pengekurv.
-Ok. -Det var mynter og sedler i den.
Og noen amuletter. Jeg tok bare pengene.
Jeg hadde stjålet i mange dager.
Den dagen ventet jeg på en sjanse til å rømme.
Jeg la tingene mine i en Kodak-veske.
Det var en gave, men jeg vet ikke hvordan jeg fikk den.
Og jeg gjemte den.
Mamma kom tilbake.
Som vanlig, gikk hun til ovnen.
Hun begynte å tilberede ingrediensene og sa:
"Ood, gå og kjøp en flaske soyasaus."
Da visste jeg det.
Sjansen min hadde kommet. Jeg så på henne.
Hun var opptatt, så jeg tok bagen min. Den gangen var det buss nummer 99.
Det var en rød buss uten klimaanlegg.
Den stoppet nær huset mitt.
Jeg bare løp.
Jeg så ham ikke, men noen så ham gå på en buss.
Fikk du sove den natten?
Nei. Hvordan kunne jeg sove?
Jeg tenkte på hva jeg skulle gjøre.
Dro du ikke og hentet ham?
Jeg hadde ikke penger til å kjøpe bussbillett.
Jeg gikk av på Mo Chit stasjon.
Jeg visste ikke hvordan man kom til Chonburi derfra. Jeg ante ikke.
Det var en munk på bussen.
Så jeg spurte ham hvordan man kom seg til Ban Bueng i Chonburi.
Han tok meg med til…
Det var ansatte der.
Han ba dem få meg på bussen som gikk til Ban Bueng i Chonburi.
Da jeg kom til slektningene mine, løy jeg.
Jeg fant på historier. Jeg sa at mamma slo meg.
Hun mishandlet meg og tvang meg til å jobbe natt og dag.
Hun gamblet.
Jeg prøvde å få henne til å se ond ut så de skulle synes synd på meg.
Jeg var en drittsekk.
Når du bodde der,
når begynte du å tenke på eller uroe deg for moren din?
Jeg tenkte aldri på henne.
På den tiden var jeg så sint på henne.
Jeg hatet henne. Jeg var såret.
Jeg tenkte ikke på henne.
Så jeg stakk av da jeg var 15 år gammel,
og dro tilbake dit da jeg var 20.
Jeg tenkte:
"Kanskje jeg bør se til henne."
Han stakk av, men jeg måtte overleve.
Jeg måtte tjene penger.
Jeg kunne ikke bare slippe alt.
Jeg hadde fortsatt husleie og regninger å betale.
Han var bare en student.
Jeg tenkte bare på å overleve, for jeg var fattig.
Jeg hadde ingen.
Jeg gikk inn i huset.
Det føltes som om tiden hadde stått stille der.
Samme myggnett og vifte.
Ingenting hadde forandret seg.
Jeg hadde vært borte i så mange år.
Til og med toalettet var det samme.
Jeg ble sjokkert.
Det viktigste var at da jeg kom tilbake,
måtte mamma dra på en religiøs seremoni.
Hun kledde på seg.
Så tok hun på seg
øreringer, som kvinner pleier.
Øredobbene hennes var i uekte gull.
De var gamle og ødelagte, men hun ville bare ha dem på.
Halskjedet var også uekte gull.
Jeg så at hun hadde mistet den midterste tanna.
Jeg tenkte: "Mamma har mistet en tann. Den var der da jeg dro."
Hun hadde ikke råd til tannlege.
Jeg tenkte:
"Herregud.
Moren min…
Moren min…" Jeg kan ikke forklare det. Hvorfor var livet hennes så vanskelig?
Jeg fikk blandede følelser da.
Vet ikke hvor lenge jeg ble der.
Jeg tenkte: "Faen.
Vent litt."
Jeg…
Jeg dro fra henne.
Jeg forlot henne for et behagelig liv.
Jeg
lot henne
lide alene.
Jeg tenkte:
"Hva slags mann er du?"
Jeg stilte spørsmål ved meg selv.
"Hei.
Skam deg.
Du eier ikke skam.
Du trodde slektningene ville gi deg en bedre fremtid.
Ser du hvordan det gikk?"
Det var ut av en stekepanne og inn i ilden.
"Hvem kan gi deg en bedre fremtid?"
Og så tenkte jeg:
"Du er den eneste som kan få det til å skje.
Ingen andre.
Lillebroren din er fortsatt liten.
Broren din er ikke å se.
Det er bare du som kan
skape din egen fremtid."
Jeg tenkte på det hele tiden.
Er det fordi du vokste opp uten en far?
Å.
Jeg ble opprørt på grunn av det jeg hørte.
-Ja. -De sa: "Du kommer fra et ødelagt hjem."
Det hørte jeg ofte.
Folk sa at barn fra ødelagte hjem, eller barn uten foreldre,
ville bli plagsomme.
Du var alt det de sa.
Så jeg trodde jeg måtte være plagsom.
Jeg gjorde det ut fra det jeg hørte.
Jeg innså det da jeg ble voksen.
Jeg tenkte:
"Vent. Det er fortiden. Faren din døde for lenge siden."
Faren min døde, hva så?
La ham være.
La ham hvile i fred. Han er allerede død.
Det hadde ingenting med meg å gjøre.
Det bestemte ikke hvordan livet mitt ble bedre eller verre.
Jeg kan ikke bruke det som en unnskyldning for å være plagsom.
Han hadde ingenting med det å gjøre.
Mange gjør ofte det.
Bruker et ødelagt hjem som unnskyldning for å være slem.
Vent. Det har ingenting med deg å gjøre.
Det er ditt liv.
Du må ta ansvar.
Du må ta vare på ditt eget liv.
Ikke bruk denne unnskyldningen for å skjule hvor forferdelig du er.
Alle som tenker:
"Jeg klarer det ikke, jeg er ødelagt,
foreldrene mine døde, jeg kommer fra et ødelagt hjem",
alt mulig,
dere må våkne.
Så du begynte å føle at du ville ta vare på moren din,
hva gjorde du? Sa du det til henne?
Jeg sa det ikke.
Nå hadde jeg
en ny mening med livet.
Før levde jeg fra dag til dag.
Jeg studerte og var med venner.
Jeg var uten mening i livet, men det endret seg.
Jeg hadde et mål jeg ville nå.
Så jeg måtte slutte å oppføre meg dårlig.
Ellers kunne jeg ikke nå det.
Etter at jeg fant meningen med livet mitt,
prøvde jeg å gjøre det rette.
Jeg ville gjøre alt for å tjene penger.
Jeg la inn mer innsats.
Jeg ville ha en jobb.
Jeg begynte i underholdningsbransjen.
Jeg var statist og deltok i rollebesetning.
Jeg prøvde å komme i
en bedre posisjon.
På den tiden kom det mange jobber.
Jeg tenkte:
"Kanskje mamma kan slutte å jobbe nå."
Så jeg kjøpte et hus på 96 kvadrat i Baan Sindhorn.
Med mine egne sparepenger.
Jeg betalte i avdrag.
Jeg husker at det kostet 1 700 000 baht.
Jeg sa til mamma:
"Du trenger ikke å jobbe mer. Kom og bo hos meg. Jeg tar meg av deg."
-Det sa jeg. -Hva sa hun da?
Jeg gråt.
Jeg lagde som tam til en kunde.
Han kom og sa:
"Mamma, kom og bo hos meg i Bangkok. Jeg skal ta meg av deg.
Jeg skal ordne alt for deg."
Jeg var fortsatt sterk, og forretningene mine gikk bra.
Han sa det mens en kunde var der.
Jeg gråt med en støter i hånden, og jeg gikk.
Vi snakket etter at kunden dro.
Han ville at jeg skulle bo i Bangkok med ham, og han skulle ta vare på meg.
Jeg var lykkelig. Jeg var mer enn lykkelig.
Så bodde vi i det huset sammen.
Oppførselen hennes begynte å bli bedre.
Hun kommuniserte mer med meg.
Det føltes som om vi var mor og sønn igjen.
Jeg stirrer på viften i taket
-Hva mer? -"De ville ideene."
De ville ideene gir meg hodepine
"Viften går til venstre og høyre."
Viften går til venstre og høyre
"Den ser søt ut."
Den ser søt ut
Hva er din mors rolle i showene dine?
"Moren.
-Udoms mor." -Hun er sjefen.
Ja, hun er sjefen.
Hun er med i alle ledd.
Hun er overalt.
Hun var som et nav.
Hun er et åndelig anker. Hun er også kokk.
Hun satte opp et kjøkken der showet fant sted.
Selv om de sa at hun ikke fikk lage mat inne i bygningen.
DEAW 7, 2008 SCALA KINO
-Hva gjorde hun? -Mamma satte en ovn på en parkeringsplass.
-Det er lov. -Hun lagde mat der.
Så kom hun inn med maten.
Hun var snikete.
Hun prøvde å bøye reglene.
-Hun prøvde å finne et smutthull. -Ja.
Jeg tror hensikten var
at hun ville lage varm mat.
Hjemmelaget mat.
Ingen kalde måltider.
Ja. Hun ville at jeg skulle ha god appetitt.
Hun vet hvilken mat og hvilke smaker jeg liker.
Hun var motoren i matlagingen.
I tillegg til matlaging, lagde hun gamblingbord.
Seriøst. Da jeg var på scenen,
la hun en duk på et bord.
Mine ansatte satt rundt henne, og de spilte kort.
DEAW 11, 2015 ROYAL PARAGON HALL, SIAM PARAGON
Har hun sett showet ditt?
Ser hun deg opptre?
Ikke hele showet.
Hun bare…
DEAW 5, 2002 SCALA KINO
Hun bare kikket.
En gang, det var Deaw…
-Det var på morsdagen. Deaw 9? -Ja.
Jeg fikk høre at hun var på showet, så jeg ville
rose moren min.
Jeg trodde hun så på skjermen. Jeg snakket om fortiden min.
Snakket om det jeg gjorde som såret henne.
-Rørende tale. -Veldig rørende.
Jeg gråt mens jeg snakket om det.
Jeg var veldig emosjonell.
MORSDAG DEAW 9, 2011
Vi bar veskene våre inn i et hus.
Jeg husker ikke hvor sent det var. Huset var ikke innredet.
ROYAL PARAGON HALL, SIAM PARAGON
Vi valgte et soverom.
Det hadde et skarpt neonlys.
Vi satte våre gamle futoner på gulvet.
Og vi delte rom.
Vi trykket oss sammen i futonen uten myggnett rundt.
Den gamle viften var der.
Jeg så på den.
Mitt syn på den hadde endret seg fra jeg var barn.
Nå kunne den svinge fritt. Skjønner dere?
Den kvelden var jeg så glad.
Vi delte rom. Jeg hvilte beinet på mammas bein.
Vi snakket og spiste den kvelden også.
Det var det beste måltidet jeg har spist.
Jeg synes
måltid sammen som en familie, er viktige.
Hvis du har en familie,
ta godt vare på dem.
Jeg tror ingen vil elske deg så høyt som moren din.
Jeg fant ut senere at da jeg sto og gråt på scenen,
løp en av de ansatte til henne.
"Frue, kom og se. Han snakker om deg."
Mamma spilte kort, og hun sa: "Hva så?"
"Han gråter også."
"Gråter han? Ok.
La ham gråte.
Bare la ham gråte. La ham være."
La ham gråte. Jeg fortsatte å spille kort.
"La ham gråte."
-Da du sa det, delte du ut? -Ja?
"Jeg vil bare spille kort."
Så bodde dere sammen. Dere ble avhengige av hverandre.
Hva gir du meg på morsdagen?
Si det.
-Gode gjerninger for ditt neste liv. -Nei. Du burde gi meg noe.
-Si det foran et kamera. -Jeg skal gi deg ubegrenset kjærlighet.
Hva betyr denne klemmen?
Det er en mors varme.
Si det, kom igjen.
Jeg gir deg 10 000 baht.
Hvorfor slapp du taket?
-Jeg har allerede 10 000 baht. -Å! Du har det.
Mitt syn på henne endret seg.
Hun er som livspartneren min.
En livspartner for meg er
at vi alltid vil være sammen, side ved side.
Til døden skiller oss ad.
Hva om noen lagde en film om livet ditt,
hvilken del av livet ditt må være med i den filmen?
Det ville vært den viktigste scenen.
Denne delen må være der.
Det var…
…rundt Deaw…
Deaw 6-showet.
Ok.
På den tiden jeg ble kjent med Pla. Hun eier Chin Bo Dang.
-Hun eier Iberry-gruppen. -Ja.
Jeg ble kjent med henne.
Grunnet hennes evner innen forretninger og administrasjon,
spurte hun om firmaet mitt.
"Note, har du en regnskapsfører? Hvordan er de?"
Hun var redd for at jeg skulle glemme å betale skatt.
Jeg sa at jeg allerede hadde en.
"Jeg snakker med henne, i tilfelle du glemmer det."
Hun hjalp til med å revidere kontoen min.
En regnskapsfører kom gråtende til meg.
"Note!" Det var neste morgen.
"Jeg vil si opp." Hun er sørfra.
"Jeg vil si opp."
"Hvorfor?"
"Pla kom og ba om å få se kontoen din. Hun sa hun ville sjekke den."
Jeg sa: "Hva så?"
"Folk fra sør gjør ikke sånt."
Hun brukte den unnskyldningen.
Liker ikke folk sørfra det?
"Dette er ydmykende for folk sørfra.
Jeg slutter." Hva?
Jeg følte med henne, for hun jobbet for meg i mange år.
Jeg beklaget og sa at Pla ville hjelpe til.
"Jeg er ferdig. Jeg kan ikke jobbe med en som ikke stoler på meg.
Tror du jeg har stjålet noe?
Om jeg ville, hadde jeg gjort det.
Jeg ville ikke fortsatt å jobbe med deg.
Jeg er glad i deg, men jeg tåler ikke henne."
Jeg klemte henne. Hun gråt på skulderen min.
Jeg sa: "Unnskyld. Hun ville bare hjelpe."
"Jeg slutter.
Jeg slutter i dag."
Og hun dro.
Bare sånn.
Jeg ante ikke hvordan jeg skulle si det til Pla.
Hun ville føle seg skyldig.
Så jeg sa ikke noe.
Like etterpå
dro jeg for å kjøpe et gammelt skap på Chatuchak-markedet.
Jeg elsker gamle treskap.
Jeg husker jeg dro til Rojs butikk før han flyttet til Maeklong-markedet.
Det var et medisinskap til 65 000 baht.
De leverte det hjem til meg.
Jeg hadde ikke kontanter på meg.
Så jeg ba budet vente.
Jeg ba Tod ta ut penger fra en minibank.
Jeg ga ham minibankkortet mitt.
Jeg skrev koden min på en Post-It-lapp og ga ham den.
"Tod, ta ut 65 000 baht."
"Ok."
Huset mitt er ti minutter unna minibanken.
Han kjørte motorsykkel.
Så kom han tilbake.
"Note.
Det sto at du bare hadde 1000 baht."
Jeg sa: "Dette er ikke morsomt.
Jeg har spilt i filmer. Jeg har masse penger. Det går ikke an.
Gjorde du det riktig?
Du kan ikke bare ta ut 65 000 baht på en gang.
Det er ikke sånn det fungerer.
Du må ta ut 10 000 eller 15 000 av gangen.
Din idiot!"
Han dro tilbake.
Han kom tilbake og sa: "Det sto det samme."
"Vet du hva, Tod? Hei, Aueng!"
Aueng var en grafisk designerlærling.
"Aueng, bli med ham.
Lær ham å gjøre det riktig."
Så hun ble med ham.
Ti minutter senere kom de tilbake.
Hun sa: "Note.
Tod tok feil.
Det er ikke 1000 baht.
Du har bare én baht igjen."
En komma null null baht.
Ja.
Jeg hadde én baht.
"Det er umulig. Jeg kan ikke ha én baht igjen. Du tuller."
Oat fra Chulalongkorn universitet,
han jobbet med meg. Han sa:
"Note.
For å være sikker, bør du bli med meg.
Ta med kontoboken. Vi drar til banken.
Da får du sannheten."
Så vi dro dit.
Det var tre personer på en sykkel.
Femten minutter senere kom vi tilbake.
Oat sa:
"Note.
Du har virkelig én baht igjen."
Jeg sa: "Faen! Én baht igjen."
Jeg hadde ikke penger til å betale for det skapet.
Så jeg lånte penger av mamma.
Har du bare én konto?
Ja. Jeg var så forvirret. Hvordan kunne jeg ha én baht igjen?
Jeg ringte Pla og spurte:
"Pla, hvorfor har jeg én baht igjen?"
Hun kom for å sjekke kontoen min. Hun sa at noen tok ut pengene mine.
Så vi undersøkte.
Vi anmeldte det til politiet og ringte banken.
Til slutt
spurte en bankfunksjonær meg
hvor mange minibankkort jeg hadde.
Jeg sa jeg bare hadde ett.
Noen hadde søkt om et ekstra kort.
Å, ok.
"Denne personen tok ut pengene dine hver dag."
Hver eneste dag.
"De brukte det til å betale ditt og datt."
Og så…
…viste de meg en uttakskvittering og bilder fra et overvåkingskamera.
Det var den regnskapsføreren.
Det var hun som hadde et annet kort og stjal pengene mine.
Det var derfor hun ville slutte.
Hun var borte for lengst. Umulig å finne.
Slutten av måneden var helt krise.
Det var mange ting hun ikke betalte for meg.
Jeg måtte betale avdragene på bilen og huset.
Så mange ting jeg måtte takle.
Jeg var desperat.
Jeg var
berømt.
-Men jeg hadde ingen inntekt. -Nei.
Jeg var berømt, men hadde ingen penger.
Det øyeblikket
fikk meg til å forstå litt mer om livet.
Jeg følte meg så tom da jeg måtte treffe vennene mine.
Skjønner dere?
"Å, se!
Vår rike venn er her."
Rik? Jeg hadde ingen penger.
"Kan jeg få autografen din, rike mann?"
Jeg følte at det var en nål i hjertet mitt.
Jeg innså at all berømmelsen jeg har, er meningsløs.
De visste ikke hva som skjedde, så jeg følte meg falsk.
Jeg var falsk.
Jeg var sånn på den tiden.
Jeg solgte alt for å få penger.
Jeg solgte min mors bil, og så videre.
Jeg prøvde å selge et av husene, men det var belånt.
Jeg husket ikke engang når jeg gjorde det.
Jeg husket det ikke. Regnskapsføreren kjente mine feil.
Da jeg malte, var hendene mine skitne.
Jeg skrev under uten å lese.
Jeg ville bare få det gjort.
Hun tok alle pengene mine.
Jeg var en berømt skuespiller og komiker.
Alle ville høre vitsene mine.
Men jeg ble dypt såret.
Vanligvis,
når jeg gikk til en bokhandel, kjøpte jeg alle bøker jeg ville ha.
På den tiden sto jeg og leste hele boka.
Jeg brukte en hel dag på å lese den fordi jeg ikke hadde penger.
Jeg likte innredningsmagasiner.
Jeg bladde og bladde. Så fant jeg en artikkel jeg likte.
Mobilene hadde ikke kamera da, så jeg måtte huske det.
Jeg ville bare rive ut den siden.
Noen ganger gikk jeg ut med venner i bransjen.
Vi spiste sammen.
Jeg innrømmer at jeg lot som om jeg måtte på do…
…da regningen kom.
Jeg hadde ikke penger.
Regningen var på 1000 eller 2000 baht per person.
Å gå på do var eneste utvei.
Skjønner dere?
Jeg skammet meg sånn.
Jeg datet Pla også. Hun er fra en rik familie.
Og hun datet en mann med én baht.
Herregud.
Jeg følte meg så bitter.
Uansett, Pla var den som hjalp til med alt.
Jeg fikk et lån av vennen hennes.
Hennes gamle klassekamerat, Lin.
Pla introduserte meg for en venn. Hun var ikke min garantist.
Jeg tok et lån fra Lin
ved å bruke huset mitt i Chiang Mai som kausjon.
Pengene fra henne gikk til Deaw 7-showet.
Ja.
Det var showet livet ditt avhang av.
Huff! Tiden mellom Deaw 6 og Deaw 7 var ren tortur.
Jeg hadde én baht.
Den tiden har lært meg så mye.
En av tingene jeg lærte, var å spare penger.
Investering.
Jeg måtte lese om det.
Ja.
Jeg tror at noen i publikum tenker
at det enda er spørsmål jeg ikke har stilt deg.
Om dere vil spørre Udom,
rekk opp… Å!
Jeg begynner med henne først.
Som komiker,
hvilke programmer eller filmer ser du selv på
for underholdningens skyld?
Jeg skal anbefale en serie.
Du trenger ikke være komiker for å se den.
Det er The Ghost Secret.
The Ghost Secret. På thailandsk heter det Kai Winyarn…
Lok Winyarn, noe sånt.
Uansett, jeg anbefaler The Ghost Secret.
Når dere kommer hjem,
se episode 66.
Det er omtrent 150 episoder nå.
Men jeg anbefaler episode 66.
Den heter Ondskap.
Skriv det ned. Nummer 66, Ondskap.
Eieren av serien er mester Ole.
Han er Thailands beste medium.
Han er nummer én for meg.
Han kan se hva som har skjedd med deg.
Han ser et spøkelse rundt deg. Han kan forhandle med et spøkelse for deg.
Han er så god.
Det han gjør, er anstendig.
Han ber deg ikke om å gjøre alt det magiske tullet.
Han gjør ikke svart magi.
Episode 66 handlet om Salakjit Duangjan, en sangerinne.
Pumpuang Duangjans søster.
Kallenavnet hennes er Ong.
Det som skjedde med henne,
var at hun følte at hun døde av noe.
Da hun gikk,
føltes hjertet hennes knust, og hun ville dø. Det var det hun følte.
Hun ble også mye syk.
Sykehuset var som hennes andre hjem, og hun ville bare dø.
Så hun dro til mester Ole.
Programmet har to andre programledere, Toffy og Somcheng.
De drar til templer og gjenoppbygger dem.
Hvis du vil se dem, dra til templene.
Så Ong dro til mester Ole.
Hun fortalte hva hun hadde opplevd.
Når mester Ole ser noe, sier han:
"Jeg…
Jeg så fortiden din.
Du gjorde noe mot ham.
Du lovet ham noe."
Da han sa det, følte hun noe rart.
Vanligvis er Ong en enkel, snill dame, som deg.
Hun følte seg rar.
Han sa: "Føler du noe bak deg?"
"Ja. Jeg føler meg tung rundt skuldrene.
Spesielt i nakken."
Plutselig ble hun besatt.
Stemmen hennes ble en manns. Han besatte henne.
Hun danset sverddans.
"Hvorfor drepte du meg?
Jeg var ikke skyldig. Hvorfor drepte du meg?"
Jeg var så hekta. Jeg kunne ikke slutte å se.
"Hvorfor drepte du meg? Jeg var ikke skyldig."
Stemmen hennes ble en manns.
"Hvorfor drepte du meg…"
Mester Ole sa at han så hva som skjedde.
Hendelsen med henne skjedde i et tempel som hadde vært et henrettelsessted.
De googlet det tempelet i Sukhothai.
De fant Phlai Chumpon-tempelet.
Så de bestemte seg for å dra dit.
For å fikse dette, måtte de være på åstedet.
Alle dro dit.
Da de kom dit, ble hun verre.
"Hvorfor drepte du meg? Det var ikke min feil."
Mester Ole forhandlet med den ånden.
"Ro deg ned."
"Nei!"
"Kan du tilgi henne?"
"Aldri i verden!
Jeg vil ha livet hennes. Jeg vil ha blodet hennes.
Hvis du kan gi meg blodet hennes, tilgir jeg henne. Gjør det! Gjør det nå!"
Jeg var hekta.
Jeg sluttet med det jeg gjorde.
Jeg så videre.
"Du aner ikke hvor smertefullt det var.
Jeg har ventet i over 100 år.
Du tvang meg til å kutte min egen strupe.
Vet du hvor vondt det var?"
Det var så dramatisk.
"Folk dør ikke av å kutte strupen sin én gang.
Jeg måtte gjøre det om og om igjen."
Vel, greia var
at i det forrige livet, hadde Ong beordret noen til å drepe en mann.
Han som besatte henne.
Han var ikke skyldig, men hun drepte ham.
Mester Ole sa: "Jeg så det.
Det var andre folk der også.
Det var en mor og barnet hennes."
Hun holdt alle som gisler for å tvinge ham til å kutte strupen sin.
"Det var veldig vondt, vet du.
Du tvang meg til å gjøre det. Bakken var dekket av blodet mitt.
Jeg vil ha livet ditt…"
Mester Ole prøvde å overtale ham. Han er spøkelsesadvokat.
"Jeg vil ha blodet hennes! Gi meg det!"
Ole sa: "Kan hun donere blod i stedet?"
"Nei!"
Han kutter strupen, du donerer blod?
"Aldri i livet! Nei!"
"Hva med å donere blod til 100 sykehus?
Hun vil gjøre det innen tre måneder."
"Nei! Aldri!
Jeg vil drepe henne. Jeg vil ha livet hennes."
"Hva med en ordinasjon?
For 100 personer. De blir ordinert for deg ved thailandsk nyttår."
Etter at han hørte det, roet han seg ned.
"Vil du det?"
Spøkelset trodde ham ikke.
Mester Ole ba fansen om å bli ordinert for ham.
Hundre mennesker på thailandsk nyttår.
"Hvis du er enig,
hvis det er greit for deg, si at du tilgir henne."
Denne delen var så rørende. Kameraet vendte seg mot Ole.
Så gikk det til Toffy og Somcheng.
Alle var nervøse for svaret.
"Jeg tilgir deg!"
Musikken økte i styrke. Folk i tempelet klappet.
Han tilga henne.
Endelig gjorde han det. Jeg gråt.
En munk kom.
Han ba Ong helle vievann.
Det var ikke egentlig Ong. Det var den ånden.
En munk begynte å messe.
Ong…
Han fortsatte å messe.
Straks han var ferdig, besvimte hun.
Da visste jeg det.
Jeg måtte sponse dette programmet.
Jeg ringte Bella umiddelbart.
"Bella.
Har du Toffys nummer? Kan du ringe ham?
Jeg vil sponse programmet." Hun sa: "Sponse med hva?" "Jeg vet ikke."
"Få navnet ditt på det?"
"Nei, jeg vil bare støtte programmet.
Jeg så dem bruke gammeldagse mikrofoner.
Spør om de trenger trådløse.
Da kjøper du fire. Kom igjen. Jeg vil være en del av det."
Seriøst.
Jeg liker det så godt.
-Dere bør også se episode 109. -Det er nøyaktig!
Det er episode 109.
Den heter Besvergelse.
Greit.
Saken handlet om Karn.
Han er en ung, gift mann.
Han er en normal fyr.
Men han følte noe inni seg.
Det var som om det var andre mennesker inni ham.
Hver gang han drar til et tempel, kaster han opp og føler seg dårlig.
Når han møtte berømte stormunker, ble han skikkelig syk.
Noe ville ikke at han skulle gjøre gode gjerninger.
Han dro til et sykehus. De ga ham bare medisin.
De sa han var bipolar.
Han har lidd i 22 år.
Til han møtte mester Ole. Mester Ole så hva som skjedde med ham.
Han sa at i Karns tidligere liv, drev han med svartekunst.
Han var munk, men drev med svartekunst.
Han fanget ånder og var respektløs mot lærerne sine.
Det var derfor ånden fulgte ham til dette livet.
Det var ikke bare én, men åtte ånder.
De besatte kroppen hans på omgang.
Å være bipolar er som å ha to personligheter.
"Tri" betyr tre.
Fem, åtte. Dette er åttepolar.
Dere må se den.
Personlighetene hans skifter.
Det var så bra! Så bra!
Virkelig.
Mester Ole fortalte ham hva han gjorde, og han måtte be om tilgivelse.
Så de dro til et tempel,
vet ikke hvilket, i Nonthaburi.
Det var der han bodde i sitt tidligere liv.
De kom dit.
Mester Ole holdt hendene hans så han kunne snakke med de åndene.
Mester Ole tok hendene hans, han ble besatt.
Han var helt…
"La ham være."
Ole sa: "Hvorfor slipper du ikke taket?"
"Fordi jeg ikke vil."
"Kan du forlate kroppen hans?"
"Nei!"
"Da må jeg straffe deg."
"Kom igjen!"
Karn ble frekk og aggressiv.
"Kom igjen!
Kom igjen, sa jeg!"
Han kastet opp og var normal igjen.
Ole spurte om han visste hva han gjorde, og han sa ja.
Ole sa hva han måtte gjøre.
Han måtte be om unnskyldning for alle feilene han hadde gjort.
Han måtte også ofre til munkene,
så de åndene fikk godvilje for de gode gjerningene.
Alle de åtte åndene han hadde skadet i sitt tidligere liv.
Men en av dem ville ikke ha det.
De kjempet inni ham.
Ok, neste scene.
Han skulle ofre til en munk.
Ofringen var her.
En munk sa: "La oss be."
Først måtte de si de fem levereglene.
En munk messet.
Karn måtte gjenta det.
Han kjempet med ånden inni seg. Den ville ikke at han skulle be.
Mester Ole ba ham holde ut og kjempe imot.
En linje ferdig.
Det tok omtrent fem minutter.
Han fortsatte å be og prøvde å kjempe imot.
De åndene var så…
Hvis dette var en Hollywood-film, ville han fått en Oscar.
Det var så ekte.
Det så veldig ekte ut.
Han kjempet med de åtte åndene.
Til slutt fullførte han hele bønnen.
En munk helte vievann på ham. Han…
"La ham være. Dra tilbake dit du hører hjemme."
Jeg er sliten.
Dere må se det selv.
De ville ikke gi slipp.
Jeg var så gira.
Jeg måtte tisse, men ville ikke gå glipp av det.
Det er underholdende for meg.
Jeg elsker å se dette programmet.
Etter det har jeg vært fan av Toffy.
Det er andre gode episoder også.
I det siste har Toffy dratt til steder UFO-er har blitt sett.
Jeg ble med ham.
Jeg sa jeg ville bli med, men han fikk ikke ta bilde av meg.
Lang historie, men jeg skal være rask. Jeg dro til Uthai Thani med ham.
Jeg er en travel person.
Men jeg sier aldri nei til å se noe overnaturlig.
Trodde du likte å bruke fritiden produktivt.
-Var ikke det produktivt? -Jeg vet ikke.
Jeg ville vite om de fantes.
Jeg har alltid lurt på om det er ekte.
Pete Thongchua sa han kan kommunisere med dem.
Ok.
Jeg spurte Toffy hvor han vanligvis dro.
Han ga meg datoen og sa det var i Uthai Thani.
Så jeg dro.
Jeg dro med to skeptikere.
Det var Bella og Yaya, regnskapsføreren min.
Vi ankom hotellet. Vi trodde de ville komme sent på kvelden.
Så vi bestemte oss for å ta en lur.
Vi ankom hotellet rundt 18:00.
Vi planla å sove til midnatt.
Jeg spurte Toffy når de kom.
Han sa: "Klokka 19:00."
Jeg var så uforberedt.
Jeg kledde fort på meg. Ville ikke gå glipp av det.
For UFO-er kjører veldig fort.
Du kan ikke tulle, ellers går du glipp av det.
Hva om det bare var én ufo? Jeg ville blitt sur.
"Jeg dro helt hit!"
Jeg kom dit, og det var en stor hage på et feriested.
Det var ingen kunder der på den tiden.
Vi kunne gjøre hva vi ville.
De slo av alle lysene så vi kunne se dem godt.
Toffy slo opp et telt der.
Han hadde en stol og et pokersett for å spille med vennene sine.
Så sa han at vi måtte tilkalle UFO-ene.
Jeg trodde UFO-er hadde instrumentpaneler.
Som på fly.
At de sendte ut signaler.
Plutselig
satte Toffy seg ned og mediterte.
Vent litt.
Meditasjon?
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre. Jeg bare…
Jeg var forvirret. Han lærte meg ikke å tilkalle dem.
Jeg bare…
Bella lå på bakken.
Noen var på telefonen.
Jeg bestemte meg for å snakke med UFO-er. "UFO-er, utenomjordiske vesener.
Jeg er veldig nysgjerrig på
om dere faktisk eksisterer.
Gjør dere det, vær snill og vis dere. Jeg har reist langt for å se dere."
Jeg snakket med dem i tankene. Noe sånt.
Etter en stund, åpnet Toffy øynene.
Jeg spurte hva han sa til dem.
Han sa han snakket vanlig til dem.
"I dag er min gode venn her."
Kan du bare si at jeg er her?
Funker det?
"Han er her. Ikke skuff ham."
Hva?
-Presset dem. -Jeg elsker det.
"Kan du gjøre det sånn?"
"Så han kan bevitne deres eksistens,
vær snill og vis dere for ham."
Er det sånn man snakker til UFO-er?
Vent, det var ikke engang det beste.
Ikke le ennå.
Etter at han sa det, så jeg opp.
De har en speider som lyser med grønt lys.
Det er en laserpenn.
Han peker på hvor den er, for himmelen er så stor.
Det er så mange stjerner.
Så mange på himmelen. Jeg vet ikke hvilken som er en UFO.
Han var som Toffys hjelper.
-Han peker dit den er. -Ja.
"Til venstre." Jeg sa: "Hvem sin venstre?"
"Jeg skal peke på den. Denne venstre!"
Han pekte.
Dæven, det er ekte.
Det er sant. Jeg vet hvor sprøtt det høres ut.
Det var det jeg følte med Pete Thongchua.
Jeg tenkte: "Jeg er en av dem nå."
De finnes, folkens!
Ok, hør på meg.
Venus er den lyseste. De andre er som prikker.
Men den han pekte på til venstre, beveget seg.
Den gikk veldig fort.
Da vi sa det,
sa skeptikerne Bella og Yaya:
"Det kan være et fly."
De sjekket en flyapp for å se om det var fly nær oss. Ingenting.
For å se etter fly?
Ja. Så det var ikke et fly.
Den andre personen,
hun sjekket et kart som sporer satellitter.
Ingenting.
Det var ikke et fly eller en satellitt, så det kunne være en UFO.
Flyene beveger seg vanligvis slik.
Gjenstanden beveget seg opp og ned.
Den gikk…
Vent! Kan en stjerne bevege seg sånn?
Virkelig?
Så begynte jeg å se mer og mer. De beveget seg i så mange retninger.
Noen blinket.
Den kvelden…
-Jeg overdriver ikke. -Ok.
Jeg vet det vil høres sånn ut. Det var 51 UFO-er.
Men jeg synes de så mer ut som prikker.
Hva står UFO for igjen?
-UFO er… -Uidentifisert Flygende Objekt.
De var som bevegelige prikker.
Og Toffy ba dem:
"Vær så snill å blinke."
-Jeg kunne ikke tro det. De… -Blinket de?
Seriøst, jeg var så sjokkert.
Vi så på til…
Vi så fra 19:00 til nesten midnatt.
Toffy ba meg få litt søvn.
"Forestillingen er over."
Sa han det?
Første runde var rundt 30 UFO-er.
Jeg spurte når neste runde var. Han sa de ville komme rundt klokka 04:00.
Hvordan visste han det?
Jeg spurte ham hvordan han kjente til timeplanen.
Hvordan?
Han hadde studert dette i over 20 år.
Siden han hørte om Khao Kala-hendelsen.
Derfor vet han timingen.
Jeg la meg og våknet klokka 04:00.
Da jeg gikk ut,
hørte jeg: "Der er den, den 37. UFO-en i natt."
Jeg så den tydelig.
Jeg tenkte: "Hva? Dette kan ikke være ekte.
Hvordan si dette til vennene mine? Jeg trodde ikke jeg ville se noe."
Jeg forventet det ikke.
Jeg trodde jeg skulle dra hjem og le av denne UFO-turen.
Men de viste seg å være ekte. Pokker.
På vei hjem var jeg fortsatt forvirret.
Jeg skjønte ikke det som hadde skjedd.
Jeg tenkte på neste steg.
Det er en UFO-klubb i Khao Kala, så jeg tenkte å dra dit.
Men de er ihuga UFO-fans.
Det betyr at de gir hverandre navn.
Ja.
Neptun 16.
Pluto 15.
Sånn er de.
Og alle har signalmottakere.
Jeg prøvde å finne et navn til meg.
Neptun… Pluto…
Viagra 11.
Det er ikke en planet.
Jeg var redd for å bli for oppslukt.
Toffy sa: "Ikke gå dit. De kan ta bilde av deg.
Det er mer privat her."
Jeg er så opptatt av det.
Dere må ikke gjøre det.
Dere blir besatt av det, som meg.
Vi har fått sett hvem Note, Udom Taephanich, er.
Vi så de andre sidene av deg, ved siden av deg som standupkomiker.
Med andre ord,
er standupen din bare toppen av isfjellet.
Etter å ha snakket med deg i dag,
fikk vi se resten av isfjellet.
Han er ikke bare gøyal på scenen, men også i virkeligheten.
Note, Udom Taephanich!
Tusen takk. Takk.
Tusen takk, alle sammen.
Tusen takk.
SLUTTEN
Tekst: Susanne Katrine Høyersten