Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
UDOM TAEPHANICH: INTERVIU CU UN COMEDIAN
Dacă vesel se trăiește, bate-așa
Deci ăsta e sentimentul!
E un început grozav pentru spectacol.
Trebuie să recunoaștem meritul lui Note, care a avut ideea.
E o șiretenie prin care obții două bătăi din palme.
Astăzi este o zi specială.
Avem ocazia să stăm la șuetă
cu cel mai mare artist de stand-up din Thailanda.
O să încerc să-i depășesc recordul
făcându-vă să bateți din palme de mai mult de două ori.
Am reușit.
După cum știm cu toții,
Note apare rareori în public.
Cu atât mai puțin la un talk-show.
Ultima dată când a fost la un talk-show
a fost acum 14 ani.
Deci e o zi foarte specială.
Acum vă rog să îl aplaudați furtunos
pe Note, Udom Taephanich!
Salutare!
O să încep cu cel mai obișnuit salut.
Bună, ce mai faci?
Sincer să fiu, deloc bine.
Pe măsură ce îmbătrânesc, evident, mă aleg cu tot felul de metehne.
- Da. - De pildă, dimineața…
Am câte un simptom pe zi.
Se întâmplă zi de zi.
Ori dureri de genunchi, ori reflux gastro-esofagian,
ori dureri de spate.
Așa pățesc oamenii în vârstă ca noi, nu?
Aș vrea să te întreb despre ultimul tău spectacol, Deaw 13.
Cum a fost?
A fost anevoios.
- De ce? - De ce?
Fiindcă nu mai apărusem niciodată în fața unui public
care purta măști.
- Așa. - La fiecare spectacol, 5.000 de oameni.
Zece spectacole înseamnă 50.000 de oameni cu măști.
Eram pe scenă, îmi țineam spectacolul.
- Și habar nu aveam dacă râdeau. - Da.
Nu se observa absolut nicio reacție.
Nu eram pregătit pentru așa ceva.
Nu există cursuri unde să înveți ce să faci în situația asta.
A trebuit să înfrunt ceva nou.
De obicei, când dai spectacol,
poți vedea reacția publicului.
- Da. - Și te încurajează.
Un spectacol de stand-up e ca un meci de ping-pong.
Unul servește, celălalt întoarce mingea.
Când lumea se distrează, îmi vin și mai multe poante.
E o interacțiune.
Dar la Deaw 13 a fost ca la o ședință online.
Știți de Zoom? Exact așa a fost.
Erau 5.000 de oameni.
Nu știam ce să fac.
Cum ai rezolvat problema?
La început nu știam ce să fac.
Apoi ne-a venit o idee.
Am pus microfoane în apropierea publicului
și am conectat un cablu de sunet la un monitor de lângă mine.
- Ca să știu… - Ca să-i auzi.
Să știu că le place spectacolul, dar nu voiau să arate.
- Cred că se auzea… - Da.
Râdeau prin măști.
Le vedeam doar ochii.
Da.
Nu știu dacă voi v-ați pus întrebarea.
Când mergem să-i vedem spectacolele, ne povestește mereu despre cunoscuți.
Sunt povești adevărate?
Sunt adevărate. Dar vă spun ceva.
La spectacol sunt ca un maestru bucătar. Îmi asezonez poveștile servite.
Dacă n-ar fi adevărate, nu le-aș putea ține minte.
- Înțeleg. - Nu le rețin.
Când spun o poveste, trebuie să o văd cu ochii minții.
- Altfel, n-ar fi interesantă. - Da, exact.
Mai știi fantoma aia din casa mea? N-am cum să inventez așa ceva.
A fost pe bune. Încă e acolo.
- Serios? - Da. E tot acolo.
Știe că ai povestit?
Da, chiar.
Să nu-mi apari în vis!
Ia uite!
Așa e când ajungi acasă de obicei?
Da. Mereu e beznă, ca acum.
Beznă totală.
- În mod normal, aprind lumina. - Înțeleg.
- O aprind așa. - Bun.
De aici, mă duc în camera mea.
- Asta e camera mea. - Tot în beznă.
- Da. - Bine.
- Altă beznă. Intră! - Bine.
- Asta fac de obicei seara. - Înțeleg.
- Ăsta e patul tău. - Dorm pe partea asta.
- Bun. - Aici dorm.
Înțeleg.
- Mă întind. - La televizor.
Da. Stau lungit aici și mă uit la televizor.
Ai zis că se uita la tine de sus.
- Exact în locul ăsta. Aum-im… - Da.
Aum-im vede fantome. A zis că aici era.
Se uita la tine cum dormeai.
Eu eram întins aici.
Uneori, el stă aici.
E mereu pe lângă patul meu.
Asta mi-a spus ea.
Dacă ai fi în locul meu, tu ai mai dormi în camera asta?
- Asta mă menține sănătos la cap. - Ce este?
Este un talisman
de la un șaman din Chiang Mai.
- Să te păzească? - Da.
Să mă păzească. L-a gravat pentru mine.
Ca să mă păzească de fantomă.
- Nu știu sigur… - Da.
Nu știu dacă alungă fantoma din locul ăsta
sau o ține aici.
- Și stă acolo. - Da.
Așa că, de câte ori mă duc la culcare…
- Mi-e frică. - Da.
Mi-e greu să dorm relaxat.
Dar încep să mă obișnuiesc.
S-a petrecut vreo întâmplare stranie care te-a făcut să crezi că ai o fantomă?
- Vreun zgomot? - Da. Un zgomot.
Apare când sunt pe cale să adorm.
Asta cred eu.
Când sunt aproape adormit
sau în zori, înainte să mă trezesc, atunci se aude.
Așa.
Se duce în direcția asta.
Nu e nimic după peretele ăsta. Doar aer.
- Nimic. - Sunt chiar cărămizi.
Câteodată, zgomotul ajunge până aici.
Așa.
În aparatul de aer condiționat nu au loc să intre animale.
S-a auzit așa, ca și cum o pisică prindea un șoarece.
Dar nu e niciun spațiu în tavan.
E placă de beton. Fără goluri.
Nicio gaură, nimic. Ar trebui să petreci o noapte aici.
- Numai una. - De încercare.
- Da. Hai! - Bine, o să încerc.
Eu…
- Ești om în toată firea. - Așa e.
Da. Acolo dorm eu.
- Întinde-te! - Așa dormi?
- Da. - Dormi aici.
Da.
Să stingem lumina?
Da. Ar trebui s-o stingem.
Noapte bună!
Așa fac de obicei.
Simt că…
Niciodată m-am mai simțit așa de singur când mă învelea cineva.
Bine.
- Așa. Și o floare de lotus pe piept. - Stai!
- Nu e mort. - Stinge lampa!
Trebuie s-o stingem.
Așa dorm, în întuneric.
Încearcă să îți imaginezi, da?
Bine.
Aum-im a zis că stă aici.
Eu nu o văd, dar mi-o închipui.
Am o imaginație bogată.
Nu mi-e ușor să adorm.
- Cine ar fi zis… - Îmi place să dorm pe dreapta.
Dar m-am gândit că, dacă dorm pe dreapta, o să văd ceva.
- Picioarele fantomei. - Nu!
Așa că m-am gândit să dorm pe partea stângă.
- O să te treacă fiorii. - Da.
Fiindcă nu vezi ce e în spate.
Când lași loc liber, e înfiorător.
Am simțit că apasă cineva patul.
Mi-au năvălit mii de gânduri în minte.
Deci…
Bine.
Pe mâine, Pa Ted! Noapte bună!
Trăiam cu convingerea că toate istorisirile tale sunt haioase.
Dar de acea dată nu m-am distrat deloc.
Nu a fost deloc distractiv. Nu.
Odată, cineva…
m-a dus la rechini.
În ce spectacol am povestit?
Mai ții minte?
- În 11. - Cineva a zis că în Deaw 11.
M-am supărat foc pe mamă și fiică.
Și nu sunt supărăcios din fire.
Pe ele m-am supărat.
Dacă le mai văd, o să le scot ochii cu furculița.
Aveam o viață fără probleme.
De ce au intrat în vorbă cu mine?
Au venit la mine. Mama zis că fiica ei e mare admiratoare.
M-au implorat să merg cu ele să vedem rechini.
Ulterior, am aflat că voiau să completeze grupul.
Trebuia să vină iubitul ei, dar se despărțiseră.
De asta aveau nevoie de mine.
Așa că m-am dus cu ele.
Au zis că n-o să-mi fie frig. Detest apa rece.
Au zis că o jachetă e de-ajuns.
De-ajuns pe dracu'!
Am și rău de mare. Spumegam de nervi.
În drum spre țărm, am refuzat să le vorbesc.
Dar ai scos o snoavă de aici.
Cred că poți trece peste neplăceri transformându-le în povești cu haz.
Trebuia să depășesc momentul.
Când o să le revăd, o să pot să râd de întâmplare.
Dacă nu faci asta…
Dacă nu aș face-o, ar fi un chin.
- E o metodă de vindecare. - Da.
Mai am o curiozitate.
Știu asta din spectacolele tale.
- Oamenii din jurul tău… - Da.
Sunt ciudați cu toții.
Cum explici asta?
De ce crezi că atragi atâția oameni ciudați?
Sincer să fiu, am pus întrebarea asta unui călugăr.
L-am întrebat
de ce sunt oamenii ăștia în viața mea.
Poate am făcut ceva rău în altă viață, să pot să ispășesc.
Știi ce mi-a spus?
A spus: „Udom,
cine se aseamănă se adună.”
Am înțeles că eu eram cauza.
Odată…
A fost…
A fost săptămâna trecută.
- A venit o femeie de 29 de ani. - Așa.
Atrăgătoare.
A venit cu autobuzul de la…
De la Trat, parcă.
A venit la mine acasă când era mama acolo.
A spus că e o mare admiratoare a mea
și voia să îi dau autograf pe o carte.
Dar, de fapt, voia să o împrumut cu 250.000 de bahți.
- Mare admiratoare. - Clar!
- Așadar… - După ce i-ai dat autograful, a…
Nu. Eu nu eram acasă.
Venise la mine, dar nu eram acasă.
I-a deschis mama.
Scrisese și o scrisoare
și o vârâse în carte.
Voia să împrumute 250.000 de bahți.
Ca să înceapă o viață nouă.
Povestea despre necazurile ei.
Scria că mi-i dă înapoi.
Zicea că sigur îmi dă banii înapoi dacă câștigă marele premiu la loto.
Zicea că îmi dă 2,5 milioane de bahți.
Dar că, dacă nu câștiga la loto, nu avea cum să-mi dea banii înpoi.
Așa că a promis
că plătește în fapte bune.
Așa a scris. A fost înduioșător.
„Când vei muri, te asigur
că o să îți dedic faptele mele bune.”
Următoarea ta viață sună promițător.
Îmi plătește în fapte bune!
Îți vine să crezi?
Oamenii împrumută bani de la mine.
S-a întâmplat des în ultima vreme.
Am atras mulți de soiul ăsta.
Așa că…
A fost…
Un tip mi-a trimis un mesaj.
Voia să cumpere o casă, fiindcă apartamentul era incomod.
Văzuse casa mult-visată.
Voia să se mute acolo cu mama și cu frații lui.
Casa era cea mai mică din zonă. Costa nouă milioane de bahți.
L-am întrebat câți bani îi mai trebuie.
Da.
A zis că nouă milioane.
Toți, adică.
I-am răspuns fără ocolișuri.
L-am întrebat cum îmi va rambursa împrumutul.
A zis că e profesor.
Salariul lui era de 20-30.000 de bahți. Mi-ar fi dat 10.000 pe lună.
- În total erau nouă milioane? - 10.000 pe lună.
Am pus-o pe contabilă să calculeze.
Ar fi durat 75 de ani să-mi dea banii înapoi.
Am trecut de 50 de ani.
Când o să-și stingă datoria, o să am 125 de ani.
O să zac la pat.
Cu 10.000 lunar.
Corect. Mi-ar zice nepoții:
„Bunicule, ți-a transferat banii.
Dacă auzi, clipește din ochi!”
Nu glumesc. Oamenii ăștia există.
Cineva mi-a rambursat banii…
- Datoria. - Așa.
- L-am împrumutat cu 400.000. - Altcineva?
Da. Sunt așa de mulți, că le-am pierdut șirul.
A împrumutat 400.000 de bahți.
După mulți ani, m-am trezit cu el acasă.
Așa.
Am fost încântat să-l văd.
L-am întrebat cum o mai duce și mi-a zis: „Vreau să-mi plătesc datoria.”
A desfăcut un pachet cu care venise.
Era un tablou pictat de el.
- Nici urmă de bani. - Așa.
„Udom, de obicei vând așa ceva cu 500.000.”
Nu era vreo pictură a unui artist faimos
ca Leonardo Da Vinci, Rembrandt sau Yayoi Kusama.
Nici nu încăpea comparație.
Îl putea picta oricine de aici. „Valorează 500.000.” Cine l-ar cumpăra?
Puțin îmi pasă cu cât îl vinde.
Mi l-a pus în mână. Am rămas cu gura căscată. Eram șocat.
Și pe urmă a plecat.
Îmi venea să întreb:
„Vrei și restul?”
Am rupt-o cu el.
Așa ceva…
Gândiți-vă că ați fi la restaurant,
ați mâzgăli ceva și ați spune: „O porție de orez.”
E halucinant.
Cine te crezi?
El avea impresia că mi-a plătit datoria.
Crezi că o să atârn tabloul ăla pe perete?
În cazul ăsta, m-aș face de rușine.
Aș demonstra ce dobitoc sunt.
Acum îmi vine și mie să mă împrumut de la tine.
Sunt slab de înger.
Dacă îmi spun că sunt mari fani,
le dau tot ce îmi cer.
Mai ales dacă plâng
și au țâțe mari.
„Ia-mi banii!”
Li-i dau fără să clipesc.
Vorbesc serios.
A fost amuzantă povestea.
Ai putea să o incluzi în spectacol.
Dar nu o spui la spectacole.
Ai niște criterii?
Unele rămân doar pentru prieteni?
- Ca asta de acum, de pildă. - Da, am.
La spectacole, nu spun istorisiri care mi-ar provoca necazuri.
Înțeleg.
Nici istorisiri care nu se potrivesc cu publicul respectiv.
Eu sunt…
Sunt artist comic într-o țară unde publicul poate fi de toate vârstele.
În alte țări nu e așa.
Unele istorisiri nu sunt pentru copii.
Ai dat vreodată de necaz?
L-am ironizat pe Unchiul Tu, fostul prim-ministru.
Am făcut-o imediat după ce fusese desemnat prim-ministru.
După aceea, m-a sunat un militar.
Un militar adevărat.
Știu asta fiindcă mi-a spus ce grad avea.
Îmi amintesc vocea lui.
Dacă v-aș spune numele, l-ați recunoaște.
Dar nu vreau să am probleme, așa că nu o să-l spun.
Vă spun doar că m-a sunat.
Nu m-a amenințat.
Doar m-a mustrat.
- Așa. - Și a fost foarte politicos.
Mai întâi a sunat la secretara mea
și i-a spus să-mi transmită că sunase.
Când am văzut însemnarea, mi-am zis: „La naiba!”
Și l-am sunat imediat.
A zis: „Note, eu sunt…
Sunt…
Vreau să-ți spun doar
că noi am văzut clipul.
Am văzut ce ai făcut. Prim-ministrul nu e supărat.
Și el l-a văzut.
Voiam să-ți spun un singur lucru.
În caz că ai uitat
că ești un model pentru unii dintre tineri.
Poate că nu îți dai seama.
Ar trebui să ai grijă ce spui în public.
Preventiv.
Ca tineretul să nu înțeleagă greșit…
și să nu creadă că prim-ministrul e îndărătnic.”
Ce să înțeleagă greșit?
Știm cu toții asta.
„Vreau să fii mai atent
când vorbești în public.
Să te documentezi mai bine. Nu suntem supărați deloc.
Nu o să-ți limităm drepturile. Poți să faci orice vrei.
Doar să ai grijă.
Stai liniștit! Sunt un mare admirator.
O să vin negreșit la următorul spectacol.”
Mi-am zis: „Te-am invitat eu?
Am zis că vreau să vii?”
- Cam așa a fost. - Înțeleg.
Mai e una recentă, cu domnul Srisuwan.
- Srisuwan Chanya. - Da.
Nu prea folosesc rețelele de socializare.
Am prins de veste când am ieșit în oraș.
Cineva a zis: „Te susțin!”
Mi-au spus asta niște oameni de pe stradă.
Un taximetrist a zis:
„Dă-l și tu în judecată!” Nu pricepeam.
„Ți-am trimis niște bani, să te ajut!”
Poftim? Habar n-aveam se se întâmplase.
Lumea mă încuraja.
Dacă începi să primești încurajări, înseamnă că ai pățit ceva nasol.
Am citit știrile și mi-am dat seama că e vorba de Srisuwan.
Am rămas mască.
De fapt, nu m-a dat în judecată. A făcut doar plângere.
Reclamanții ar trebui să fie Lung Tu și Lung Pom.
Ei mă pot da în judecată.
El doar a publicat o plângere.
Sincer…
De fapt, ar trebui să-i mulțumesc.
M-a ajutat să îmi promovez spectacolul pe Netflix.
Ar trebui să-i mulțumesc.
Așa e. Unii nu știu de serialul tău de pe Netflix.
Și acest film va apărea și pe Netflix.
Ca să te siguri că va fi bine primit, ar trebui să faci ceva.
- Să-l pocnesc? - Nu!
Lumea credea că am plătit pe cineva să-l pocnească.
- Și așa e? - Nu!
Dar, în contextul de la acea vreme, sunt convins că așa a părut.
Susțin ferm că nu voi face niciodată așa ceva.
Dar i-am trimis bani? Da.
Stați așa, glumeam! Asta l-ar putea supăra.
Srisuwan, să știi că eu…
Eu te admir.
Pentru că ai…
Cum să spun? Omul are trei calități de succes.
E pasionat, metodic, conștiincios și iscoditor.
E pasionat de un lucru și îl face în mod repetat.
Îl repetă iar și iar, fără nicio ezitare.
Are toate aceste calități.
- Da. - Dar…
Să spunem că nu îl consider ciudat.
În orice școală există unul sau doi ca el.
Pârâcioșii.
De obicei sunt protejații profesorilor.
„Doamnă, Udom mănâncă chipsuri!”
Ceva de genul ăsta.
„Udom nu-și bagă cămașa în pantaloni.”
„Udom s-a dus la toaletă de trei ori azi.”
Ăștia-s pârâcioșii. Profesorii îi adoră.
Iau note bune.
Dar prietenii nu se dau în vânt după ei.
Cred că Srisuwan ar trebui să înceteze să cerșească atenție.
E mereu sub lumina reflectoarelor.
E prea de tot. E scăldat în lumină.
E mai dihai decât soarele artificial.
Parcă ar răspândi el însuși lumină.
Nu are nevoie să o caute.
Numele lui vorbește de la sine.
„Sri” înseamnă „luminos”.
Mai înseamnă și „nimb strălucitor”.
„Suwan” înseamnă „aur” sau „auriu”. Are nimb auriu.
Numele lui de familie e Chanya.
Înseamnă „etică”, lucru cred că care îi lipsește.
Ăsta e un compliment?
- Dar să știi că te susțin. - Bun.
Note, observ că niște oameni din spatele tău par nemulțumiți.
Mai bine schimbăm locurile.
Bine.
- Hai să le schimbăm! - Bine.
Ca să te vadă la față.
E mai bine așa? Acum e în regulă?
- O să mă vedeți toți la față. - Da.
Ești pionierul spectacolelor de comedie stand-up în Thailanda.
Prima ta reprezentație a fost în 1995.
Pe atunci, thailandezii nu erau deprinși cu acest gen de spectacol.
Poate doar din filmele occidentale.
Cum a început totul?
Asemeni vouă, nici eu nu auzisem de asta.
Într-o zi, Aeo, care e profesoară de actorie,
mi-a spus că ar trebui să fac comedie stand-up.
Nu înțelegeam ce-i aia.
Am mai fost și Chonprakan Chanrueng.
Și el e profesor de actorie.
Amândoi au spus același lucru.
Eram împreună și mi-au spus asta.
Au spus că sunt un bun povestitor.
M-am interesat pe la alții, dar n-au știut să-mi spună ce e.
Știam doar că presupune un comic care spune glume.
Nu știam cum se face.
Așa că mi-am rugat un prieten să cumpere casete cu stand-up din Anglia.
Și le-am urmărit.
Nu înțelegeam ce spun, fiindcă erau în engleză.
Îmi amintesc că am luat meditații la engleză.
De la Kelly.
Ea m-a învățat engleză în Lampang.
Ne-am întâlnit și ne-am uitat la o casetă.
Ea râdea de se prăpădea.
Am întrebat-o ce spunea comicul.
O rupea un pic pe thailandeză. A zis că vorbea despre familie.
Despre familia lui.
Am rămas și mai derutat.
Eu voiam doar să învăț cum să fac.
Cum să încep și cum să închei spectacolul.
Omul a pus microfonul jos și a plecat. Nu mai văzusem așa ceva.
Mi-a stârnit și mai mult curiozitatea, așa că am încercat și eu.
Am scris un material și am dat un spectacol pe o scenă mică.
Pe vremea aceea eram într-o trupă de comedie.
Se numea „Yutthakarn Kayab Nguek”. Erau mulți artiști comici în ea.
A trebuit să îmi fac singur documentarea.
M-am documentat temeinic.
Totul a durat cam doi ani.
Am făcut-o oarecum pe șest.
Fiindcă, în sinea mea, mă credeam în stare.
Cei dintre voi care vor să fie manechine,
să știți că, dacă aveți mulți dușmani, primiți mai mult de lucru.
Dacă sunteți agitați și nervoși, puteți fi manechine. Iată de ce!
Cine e acolo?
Cine dracu' ești tu?
N-ai mai văzut bărbați?
Înainte să te duci în culise: „Se mai uită?”
Cum a fost cu numele „Microfon Deaw”?
Când m-am decis să țin primul spectacol în sala Muang Thai Asigurări,
trebuia să-i dau un nume.
Lumea nu ar fi înțeles cuvintele „comedie stand-up”.
Pe atunci nu era cunoscut genul.
Am vrut să-i dau un nume simplu, în thailandeză.
Am încercat să găsesc un nume pe care să-l pun pe afiș.
Mă uitam la televizor și mă gândeam.
Era un turneu de tenis.
Da, tenis era.
Prezentatorul spunea ceva de genul
„simplu feminin” sau „meci de simplu masculin”.
Îmi place cuvântul „simplu”, „deaw”.
M-am hotărât să-i spun așa.
Să pun pe afiș „Microfon Deaw”.
Așa s-a născut numele.
Și a prins la public.
Nu știam că voi ajunge așa de departe.
Nici nu mi-aș fi imaginat.
Eram un tânăr oarecare
care își urma intuiția,
care credea în șansa lui.
În Thailanda, ești primul care a făcut comedie stand-up.
Nici chiar acum
nu sunt mulți artiști de stand-up aici.
- Sunt mai puțini… - …decât ar trebui.
Da. Nu ca în epoca trupelor de comedie, care erau multe.
Comedia stand-up stă cu totul altfel.
Care o fi motivul?
Cred că e vorba de limitarea libertății de expresie…
la noi în țară.
Cred că e unul dintre factorii…
care îi împiedică dezvoltarea.
Exact ca într-un loc fără soare,
unde nu cresc copacii.
În ziua de azi e și mai și.
Avem probleme cu rasismul…
- Intimidarea. - Intimidarea, devalorizarea.
Națiunea, religia și casa regală sunt alte subiecte tabu.
Mai e și tema sexualității.
De pildă, LGTV…
- LGTB. - LGTB și multe altele.
Foarte multe. Toate, subiecte tabu.
În ziua de azi, oamenii sunt foarte sensibili.
Toate astea îi limitează pe comici.
E mai greu pentru artiștii comici noi.
Îmi doresc din suflet ca ei să aibă succes.
Nu e ușor să faci stand-up în țara asta.
În plus, sunt unii care abia așteaptă să te dea în judecată. Înțelegi?
E stresant.
Alt lucru pe care l-am observat la spectacolele tale
e că apari singur pe scenă.
Tu, cu un microfon.
Și mă gândeam:
„Doamne, ce carieră solitară!”
- Așa e. - Singur pe scenă.
Fără nimeni care să te ajute dacă se întâmplă ceva. Așa e?
E înspăimântător.
Fac asta de 28 de ani, cred.
Mi-e frică de fiecare dată.
Niciodată nu am așteptat relaxat să urc pe scenă.
Absolut niciodată.
Întotdeauna am mari emoții.
- De ce? - Mă tem să nu uit textul.
Ar fi un dezastru.
Cine să-mi sufle?
Într-o vreme, mi-l scriam pe brațe.
Dar în timpul spectacolului, când spuneam glume pe scenă,
nu aveam timp să…
Publicul ar fi observat. Ar fi zis: „Ce naiba e asta?”
Nu puteam să fac așa ceva.
Nu știam ce să fac.
Am pus textul la marginea scenei. Era o foaie cu litere mărunte.
Mă uitam la ea în timpul spectacolului.
Și nu descifram nimic. Literele erau prea mici.
Nu puteam să mă duc lângă foaie, s-o citesc.
Adică nu ai niciun text, nicio însemnare pe scenă?
- E ca aici. - Deschisă, ca scena asta?
În cariera asta, e nevoie să știi pe unde să scoți cămașa.
De asta e fascinant.
Parcă te-ai cățăra pe un munte fără echipament. Înțelegi ce zic?
E mai interesant.
Dar, când ai coardă și echipament peste tot, arată…
Nu e bine.
Ți-ai uitat vreodată texul?
Adesea.
Cum te-ai descurcat?
Îmi amintesc un spectacol, când…
Făceam rap.
Îmi place să scriu rime rap.
Cam așa ceva.
O caracteristică a versurilor rap
e că toate trebuie să rimeze.
Și un vers nu rima. Nu era accentuat.
Cum făceam eu rap pe scenă,
mi-a fugit privirea la cineva.
Și mi-am pierdut concentrarea.
Am văzut o actriță. Venise la spectacol cu iubitul ei.
Eu făceam rap pe scenă.
Și, o fracțiune de secundă, m-am întrebat:
„Cu cine e tipa?
Cine e ăla?
Nu e tipul pe care îl vedem la știri.”
Tipul ședea cu fața într-o parte.
Să zicem că ești în locul meu.
Cred că se certaseră și el ședea așa.
Era evident că erau îmbufnați.
Mi-a trecut prin minte: „De ce or fi îmbufnați?”
Cum mă gândeam eu așa, am uitat versul.
Ce să mai, eram…
„La naiba!
Am belit-o.”
Tăcere.
Eram…
Știi ce am făcut?
Pot să plec singur de-aici Ți-am zis eu că nu pot?
Ai vrut tu să mă duci Iar eu te-am lăsat
Nu eu te-am agățat Tu numărul mi-ai dat
Mi-ai scris și m-ai sunat Nu spune c-ai uitat
Singur trăiam tihnit Stăteam acasă liniștit
Tu m-ai invitat în oraș, ai uitat?
Îmi dai cadouri de sărbători și aniversări
Tot ce-mi pot dori Îmi pui la picioare pe lângă urări
Am uitat.
Am fost sincer.
Le-am mărturisit oamenilor adevărul.
„Am uitat.”
Au râs.
Au crezut că glumesc.
Că urmează să spun ceva haios.
„Oameni buni, regret, dar am uitat.”
Hopa!
S-a evaporat.
Tot ce-mi pot dori…
O clipă! Discutați între voi acolo!
M-am dus la marginea scenei și am încercat să mă gândesc.
M-am chinuit să-mi amintesc.
Publicul râdea.
Tot mai credeau că glumesc.
Dar nu era așa. Aveam un gol în minte.
Oameni buni, o s-o scot cumva la capăt.
Așa e viața de comic stand-up.
Este…
Am uitat!
Așteptați o clipă.
Faceți ce vă taie capul.
Ați uitat vreodată ceva?
Numele cuiva, de pildă.
Simți că îți stă pe limbă. Așa am pățit eu. Nu-mi puteam aminti.
Nu știam ce să fac.
Am spus și o rugăciune.
Eram groaznic de stresat.
Am încercat de toate.
Degeaba. Nu-mi aminteam nimic.
Așa că am renunțat.
M-am gândit să schimb subiectul.
M-am decis să spun altceva.
Voiam să le mărturisesc că am dat-o în bară.
Când nu te mai încrâncenezi
și nu te mai simți presat, îți amintești.
Mai stați, nu plecați acasă! O clipă.
Îmi pui la picioare pe lângă urări
Singur trăiam tihnit Stăteam acasă liniștit
Tu m-ai invitat în oraș, ai uitat?
Mă răsfeți neîncetat
Singur trăiam tihnit Stăteam acasă liniștit
Tu m-ai invitat mereu în oraș, ai uitat?
Mă răsfeți neîncetat
Te agăți de mine
Când ciclul îmi vine Fugi să-mi iei pastile
Vreau să te întreb ceva.
Mai există ceva ce ți-ar plăcea,
dar nu ai ocazia să faci?
Fac doar lucruri pe care nu vreau să le fac.
Vorbesc serios.
Eu vreau să stau acasă și să pictez. Ador să pictez.
- Să pictezi? - Da. E tot ce îmi doresc.
Consider că pictura e ocupația mea principală.
Da. Stand-up fac ca hobby.
Fac din când în când.
De pictat, pictez zilnic.
STUDIOUL HAPPYLAND, BANGKOK
Ăsta e atelierul tău, despre care mi-ai povestit.
Poți să-i zici „sanatoriu”.
De ce?
E spațiul meu terapeutic.
Ori de câte ori mă copleșesc anumite emoții,
fie pozitive, fie negative, le exteriorizez aici.
Din acest motiv e un spațiu terapeutic pentru mine.
Când ai început să faci lucrări de artă?
Când a devenit pasiunea ta?
Sincer să fiu, de fapt este…
Este o metodă de supraviețuire pentru un puștan din Surin.
Când eram mic, m-am mutat din Chonburi la Surin.
Toți cunoscuții mei erau khmeri.
Nu reușeam să țin pasul cu ei la școală.
Începusem la mijlocul anului.
Nu aveam prieteni, căci nu vorbeam limba.
Așa că pictura și desenul erau singurii mei prieteni.
- Aveai talent? - Nu, nu aveam.
- Erau doar linii haotice, ca aici? - Da.
- Și nu s-a ameliorat cu vârsta. - E tot la fel.
Până la urmă ai luat-o în serios și te-ai înscris la Academia de Arte.
- Da. - Deci chiar e o pasiune.
După ce am terminat liceul,
am studiat la Colegiul de arte populare Archivasilp.
Am ales domeniul fiindcă nu îmi plăceau alte materii.
Eram slab la engleză sau matematică.
La pictură eram undeva peste medie.
Pictura e refugiul meu.
După ce am studiat artele la colegiu, m-am înscris la Academia de Arte.
Nu am fost un student strălucit.
Nu aveam note bune.
Colegii aveau lucrări superbe, dar tu, nu.
Da. Exact.
Arta a devenit pasiunea mea.
Mă obsedează. E o parte din mine.
Pur și simplu nu mă pot opri.
CHELSEA, NEW YORK, 2009
Am fost la ultimul tău spectacol, Deaw 13.
Astea erau pe scenă.
E o colecție, nu?
Da, au fost pe scenă la Deaw 13.
Cum ți-a venit ideea?
De ce arată așa de excentric?
- Am amestecat de toate. - Din fantezia ta.
- Monștri, demoni. - Din imaginație.
Tot lucrând la ele, de la o vreme s-au transformat în sentimente.
Cum ar fi nesiguranța. Și…
Dorința carnală.
Mai avem pofta, lăcomia,
ranchiuna și răzbunarea.
Toate, la grămadă.
DORMITOR, ORA 03:10 15 IANUARIE 2019
Acum este ora…
Este ora 03:10 dimineața.
Nu știu de ce m-am trezit.
Nu am somn.
Am făcut niște schițe.
Ce naiba e asta?
Zici că e un aplaudac.
Nu știu cum să-i spun. Îmi trec multe idei prin minte.
Din ăsta o să fac acest personaj.
PÂLNIE
O să fac un robot numit „Prefacere”.
Priviți! Doar un pic.
Și ăsta. Vedeți?
DORMITOR, 04:02 22 IANUARIE 2019
De ce m-am trezit la ora asta?
Un monstru cu 80% reducere.
Iată! Vi-l arăt un pic.
Un monstru cu cârjă.
Când am făcut statuetele mici,
era în perioada în care îmi pregăteam spectacolul.
În loc să concep un fundal,
am folosit statuetele astea.
Am făcut niște exemplare mai mari.
- Deci pe asta ai transformat-o în asta. - Exact. Da, în asta. În asta.
- Ca să fie potrivite pentru scenă. - Exact.
Dar, până să le fac pe cele mari, a trebuit să fac versiuni mici.
Voiam să văd cum cade lumina pe ele.
Și cum să le aranjez.
Întâi a trebuit să studiez totul,
ca să le pot explica producătorilor cum voiam să arate.
M-au întrebat cum voiam să arate fundalul.
Am zis că nu știu sigur, dar am o idee.
Și au înțeles.
De mărimea asta?
- Da. - Și dispuse așa.
Trebuia să ne gândim și la materiale.
Nu puteam folosi bronz, e prea greu.
- Greu de ridicat. - Da. Și scump.
Fibra de sticlă era mai bună. Mai era și culoarea.
Totul ține de tehnică.
- Asta a fost pe scenă? - Da.
Asta și mai câte?
Peste 200 de statuete, cred.
- Peste 200? - Da.
Văd și niște jucării aici.
Ideea mi-a venit de la magneții de frigider.
Le-am gândit
ca pe niște ornamente interschimbabile.
Mi-a venit ideea când medicul mi-a zis că nu mai am voie să mănânc dulciuri.
De asta arată a dulciuri și bomboane.
Asta îmi pare cunoscută.
Îmi place cum gândești.
Ar trebui să te faci artist.
- Distrează-te cu ele! - Da.
Când nu lucrezi, te plimbi pe aici, admirându-ți operele?
Da.
- Ca un copil, cu jucăriile lui? - Da.
Noaptea, după ce colaboratorii pleacă, mă duc în atelierul de pictură.
Mă plimb prin el în chiloți.
Aprind… Aprind luminile, mă preumblu și mă uit la ele.
Grozav!
Asta mă face fericit. Nu știu de ce.
Cei pasionați de amulete mă înțeleg, cred.
Ei sunt în stare să se uite la amulete toată ziulica,
exact ca mine.
E același sentiment.
E ceva ce mă pasionează și îmi place mult.
Mă uit la ele.
Le sucesc pe toate părțile.
Apoi mă gândesc cum să fac o nouă variantă.
Mereu îmi vin idei. Nu mă plictisesc niciodată de asta.
- Poftim! - Asta e preferata mea.
Este…
- O mumie? - Da.
O mumie cu roată.
Da, exact.
Vezi?
Când am terminat-o,
mi-am zis: „Are o rotiță, dar poate îi mai adaug ceva.”
Nu știu ce părere au alții,
dar, din punctul meu de vedere, Note Udom este un artist.
Prima dată când am văzut lucrarea Dom Dog, am observat legătura dintre tine și artă.
Am văzut-o la spectacolul Deaw 7.
- Da. La Deaw 7. - Nu?
Și apoi la Chiang Mai.
- La cofetărie. - Da.
Cum ți-a venit ideea să faci Dom Dog?
Ideea mi-a venit când îmi căzuse cu tronc cineva.
Și tipa…
- Nu era de nasul tău? - Exact.
Nu erai la nivelul ei.
Mă simțeam la coada haitei.
Și mă simțeam defavorizat din cauza defectelor mele.
Mereu mă simt la coada haitei.
Așa că mi-am făcut un autoportret.
De aici a pornit.
Am pus lucrarea pe scenă la Deaw 7.
Pe urmă am distrus-o.
- Era doar de fundal. - Înțeleg.
Apoi am făcut alta și am instalat-o la cofetărie.
Urma să creez cupele de înghețată pentru acea cofetărie.
Am făcut și lucrarea asta. Și am învățat ceva nou.
- Cum se arde lutul. - E ceramică?
Da, ceramică.
Am învățat tehnica și o mai folosesc uneori.
Inițial, am făcut vreo 30.
Jumătate s-au spart.
Am fost mulțumit de cele 15 rămase.
- În timpul transportului… - S-au spart.
Da. Unele erau crăpate. Astea sunt puținele rămase.
- Sunt tot ce am. - Serios?
- Astea sunt cele fără defecte. - Înțeleg.
Cred că ai creat aceste colecții cam în aceeași perioadă.
Pare a fi o legătură între ele.
- Nu? - da.
Sunt de după ce am învățat să ard lutul.
Nu știu la cât timp după.
Să spunem că la un spectacol am tachinat niște militari.
Da.
Îți amintești că m-a sunat un militar?
Eu…
Îmi stătea ceva pe suflet.
Eram frustrat. Nu știam cum să scap de sentimentul ăla.
Eu nu îmi public sentimentele online.
Le exprim în lucrările mele artistice.
Modelez aceste figurine. Am cumpărat și cuptor.
E aici, în spate. Nu mai merg la Lampang sau Chiang Mai.
Am învățat să lucrez cu el.
Ca să spun mai pe înțeles,
parcă încercam să invoc ceva.
Un semn.
Pare să protesteze la ceva.
E legat cu funii și sârme.
E un sentiment de oprimare.
Nu știu cum să explic. Așa mă simțeam.
Statuetele astea sunt ca un jurnal al acelei perioade.
DOUĂ PICIOARE
Ai spus ceva mai devreme.
Că, în ziua de azi, mulți oameni își publică sentimentele în social media.
Când primesc reacții la ce au postat,
se simt eliberați.
Dar astea…
Pe astea le-ai creat singur, la tine acasă.
Chiar ajută? Nu le vede nimeni, nu știe nimeni de ele.
Mi-am ușurat sufletul. E tot ce contează.
Mă bucur că nu o să primesc nicio reacție.
Poate că unele ar fi negative și nu am chef de asta.
Îmi exprim sentimentele și merg mai departe.
- Astea sunt picturi pe lemn. - Da, pe lemn.
Te fascinează, observ.
Sunt foarte multe.
Când ai pictat-o pe asta?
În 2014.
- Am pictat-o în 2014. - I-auzi! Aproape cu zece ani în urmă.
- Și aia? - Și pe aia.
Asta e din 2015.
Alta e din 2017.
Cam în perioada aia le-am pictat.
Am văzut și niște gravuri pe ele.
Cum le-ai făcut?
Nu le-am pictat pe pânză.
E un placaj de lemn.
Așadar, în loc să trag liniile cu pensula,
am folosit o unealtă de tâmplărie.
Arată ca o bormașină.
Rindea de adâncime.
Am folosit scula asta ca să trasez linia.
Am folosit și o unealtă de sculptură în lemn.
- Bine. - E ca la sculptura în lemn.
- Îmi amintește de un curs de artă. - Da.
- Imprimarea în relief. - Da.
Voiam o suprafață rugoasă. Nu voiam să fie netedă.
Aduce mai mult a artizanat.
Reușește să transmită ceea ce voiai?
Suprafața rugoasă are vreo semnificație?
Ce a apărut mai întâi? Tehnica sau mesajul?
Mai întâi mesajul, apoi tehnica.
Voiam ca suprafața să arate așa.
Voiam să fie așa.
Nu mă mulțumește să desenez sau să pictez pe pânză.
Vreau să pot grava, să pot răzui.
Praf peste tot. Zgomotul uneltelor…
Mai întâi mă gândesc ce o să mă distrez.
Pe urmă apar și mesajele pe care vreau să le transmit.
- Picturile mele sunt un amalgam. - Da.
Cel mai simplu spus,
sunt niște picturi semi-abstracte.
- Pe jumătate abstracte. - Exact.
Unele sunt inteligibile, altele, nu.
Dar lucrările abstracte sunt ermetice.
Astea sunt semi-abstracte.
Vreau să-mi interpretez stilul semi-abstract
ca pe un vis.
Când visezi, nu se întâmplă niciodată un singur lucru.
Nu poți spune niciodată: „Azi-noapte am visat un crocodil.”
Mai degrabă: „Mă urmărea un crocodil, am sărit și am căzut în râu.
Apoi am văzut o fantomă și pe fostul meu profesor.
Și iubitul meu mi-a zis că e gata masa.”
Asta e semi-abstract.
Așa sunt lucrările mele.
Transpun ce simțeam în legătură cu cineva sau cu ceva.
E distractiv când le combini.
Marchează acel moment.
Redau ce greu îmi era.
De fapt, nu vreau să explic.
E mai distractiv să-i las pe oameni să le interpreteze singuri.
Le pune imaginația la treabă.
Sau se regăsesc în mesajul meu.
Unora le plac, altora, nu.
Am mai văzut o colecție
care e strâns înrudită cu asta.
Colecția de palete de ping-pong.
Am pornit de la forme pătrate.
- Așa. - Dar am ajuns la forma asta.
Am vrut să văd dacă pot.
Dacă îmi iese schema.
- De ce palete de ping-pong? - N-am nici cea mai mică idee.
Serios, habar nu am.
A venit un critic de artă să-mi vadă lucrările.
Așa a interpretat el.
„E din cauză că lucrezi singur.
Poate vrei să interacționezi cu cineva.
Sau cu tine.”
Nu mă gândisem la asta.
- Nu știai? - Exact.
Asta a fost interpretarea lui, că simt nevoia de interacțiune.
Sincer să fiu, meseria asta o faci de unul singur.
- Mă simt însingurat. - Pictezi.
Da, exact.
E ca atunci când ai scris tu o carte.
Doar în singurătate te poți concentra.
- Altfel îți zboară atenția. - Da.
Tu ai nevoie de interacțiune.
Așa a spus el. Și sunt oarecum de acord.
- Pot s-o întorc? - Da.
- E pentru agățat. - Am înțeles.
Credeam că e pictată și pe spate.
Am pictat și pe spate.
Vino să vezi!
- Pe asta am pictat-o pe ambele fețe. - Înțeleg.
Sunt mai multe dimensiuni.
- Pe asta am făcut-o demult. - Uite agățătoarea!
- Da. - Ești nebun.
Mai întâi am pictat fața asta.
Și am vrut să mai pictez.
Mai aveam idei, dar nu mai aveam palete.
Nu poți face forma asta într-o singură zi. E un proces de durată.
Cel puțin zece zile.
Așa că m-am hotărât să pictez și pe fața asta.
- Uite! - Da, văd.
Am pictat și fața asta. Trebuie să decid pe care o prefer.
O să-ți arăt fața care îmi place în clipa asta.
Când mă plictisesc, o întorc pe partea cealaltă.
Da.
Când îmi imaginez că doar nebunii ar face ceva,
exact aia face el.
Eram sigur.
Observ ceva la aceste lucrări.
Mai ales la astea trei.
În fiecare apare o masă.
Da.
Care a fost ideea? De ce o masă?
Aici și doarme cineva sub ea.
Îmi stăruia o expresie în minte.
Derivată de la „masa maestrului bucătar”.
E o chestie populară în prezent.
Și eu…
Mi-a venit subit o expresie în minte.
„Masa glumelor.”
Nu știu de unde a răsărit. Mi-a venit pur și simplu.
Probabil fiindcă sunt glumeț sau artist comic.
Deci asta e masa glumelor pentru mine.
Știi, când vorbeam cu cineva despre tine, ne întrebam amândoi același lucru.
Vrem să știm ce îți trece prin minte.
De ce arată așa lucrările tale? Mintea ta e precum un parc de distracții.
- Cam așa ceva. - Nu știu ce să spun.
Poate că este…
E o întrebare bună.
Răspunsul e că asta am în minte.
Sunt toate îngrămădite acolo.
Câteodată nu am somn și mă trezesc devreme.
Când mă trezesc, primul lucru care îmi trece prin minte
sunt imaginile astea trăsnite, pe cuvântul meu.
- „Asta pictez. Pun culoarea aia și aia.” - Așa.
Uneori simt… că am o tulburare mintală.
De asta mi se pare că aici e un sanatoriu.
Mintea mea colcăie de imaginile astea.
Vreau să aflu dacă și alți artiști sunt așa.
La pictură, ideile îmi vin ușor.
Dar la spectacole trebuie să fac mai mult efort.
Trebuie să aleg poveștile și glumele cu meticulozitate.
Dar la asta îmi vin ideile cu ghiotura.
Nu exagerez. Am atâtea idei, că nu le pot ține șirul.
Nu le pot materializa pe toate.
Aș vrea să am zece mâini, ca să fac față.
Poate de asta faci mai multe deodată.
- Da. - Vrei să le faci pe toate.
Niciodată nu fac doar un lucru. Fac mai multe în același timp.
Multe lucruri deodată.
Simt…
- Simt că trepidez de idei. - Vrei să le exteriorizezi.
- Da. - Mai și uiți uneori?
Mulți oameni uită ce au visat. Este foarte frustrant.
Da. Și eu pățesc asta.
Și îmi amintesc așa.
Mă trezesc și îmi schițez visul.
Încerc să-mi amintesc ce apărea în vis.
Poate nu-mi amintesc sau poate îmi vin alte idei interesante.
ÎMI PLACE MULT
BUFNIȚĂ
PANTOFI CU TOC
DESENUL BIZAR AL UNUI OM NORMAL?
Pot să-ți văd schițele?
Am văzut că faci schițe mereu.
Fac schițe în fiecare zi.
Ce e cu vraful ăsta?
Cum le faci?
Aici, de pildă. Ce-ți trecea prin minte? Care e povestea?
Sincer, toate astea izvorăsc din ce simt, nu din ce gândesc.
Înțeleg.
Când te gândești la o idee,
trebuie să faci eforturi mentale, nu ca atunci când simți.
Când simt ceva, iau o foaie de hârtie și o stropesc cu culoare.
Precum copiii.
- E ridicol. E o prostie. - Bine.
Am stropit cu culori și am scris ceva pe ea.
Priviți! Un citat.
„Mai bine o durere scurtă decât un chin prelungit.”
- Ce-i asta? - E și o etichetă.
Mă dusesem la medic sau așa ceva.
- Cred că aveam reflux gastric. - Înțeleg.
E ca un jurnal, înțelegi?
Să-ți amintești că te durea stomacul.
Exact. Am lipit-o aici.
Alteori e câte o chitanță de la magazin.
Și o lipesc aici.
Dar cu asta ce e?
„Fericirea depinde de atitudine, nu de…”
- Nu înțeleg ce scrie. - „Nu de obiectele pe care le ai.”
Îmi poți spune mai multe? Ți-a venit în minte, așa?
E pentru dezvoltarea personală.
E un citat peste care am dat pe undeva.
- Le-ai recitit vreodată? - Da.
Scoți vreo lucrare de artă din ele?
- Da. - Serios?
Pe asta, de pildă,
am schițat-o în joacă.
Jumătate șarpe, jumătate rață.
Am schițat-o în 2017, mai demult.
Ulterior, mi s-a părut foarte reușită. Așa că am mărit-o.
Am modelat și una mică, să văd cum ar arăta.
Și am dezvoltat ideea.
Toate au la bază schițe aiurite. Ca și asta.
- Un pantof. - Da.
Mă gândeam cum ar fi să porți un pantof așa.
Când mi se pare interesantă ideea, trec la modelat.
- Ca să văd dacă reflectă ce simt. - Înțeleg.
Asta nu reflectă încă ce simt.
De asta arată stângaci.
Nu se potriveau picioarele de om și le-am făcut de elefant.
Pe asta am botezat-o „Mara”.
- Stai! I se desprinde capul? - Îmi place să le schimb.
Ia te uită! Ca să vezi dacă se potrivesc.
Ideea asta mi-a venit când mâncam o tărtăcuță amară.
Îmi place textura.
Încă nu făcusem capul și rămăsesem în pană de idei.
Așa că m-am apucat să lucrez la asta.
- La asta. - Am văzut schița.
După ce am făcut corpul,
m-am decis să fac un cap așa.
Fiindcă văzusem un mops.
Ai prins ideea, nu?
Apoi mă uit dacă se potrivesc.
Când simt că am găsit formula ideală,
împachetez figurina și o trimit la turnătorie,
ca să o multiplice.
TURNĂTORIE DE SCULPTURI, NONTHABURI
Aici se fac obiectele mai mari.
Aici se nasc seriile mele haotice și febrile.
Procesul de turnare.
Priviți!
Astea sunt banane. Sunt foarte greu de făcut.
Oamenii nu știu.
Cred că e o singură matriță pentru întregul obiect.
Dar nu e.
Trebuie asamblate toate componentele.
Nu știu de ce am făcut atât de multe.
Dacă nu le cumpără nimeni, o să o rog pe mama să mă ajute.
- Cum? - Să le vândă pe stradă.
„Lucrări de artă! Ia, neamule!”
Nu sunt pușculițe.
Înțelegi ce spun?
Să umble pe străzi strigând: „Luați lucrările fiului meu!
Ia lucrări de artă, neamule!”
M-am întrebat dacă înțeleg cât de complicat e.
Acum am început să înțeleg de ce stai toată ziua aici.
- Ai sta mereu aici, în zona artistică. - Da.
Ne poți spune la ce lucrezi în perioada asta?
La covoare.
Vreau neapărat să i le arăt fiicei mele. Adoră să împletească.
Putem veni să ne înveți?
Bineînțeles. Avem câțiva experți aici.
De ce te interesează covoarele?
Am simțit nevoia să fac o schimbare.
Înainte lucram cu lemn, un material aspru și dur.
Am vrut să văd cum e
când îmi transpun ideile pe ceva moale.
Ăsta e motivul.
Am schițat un model și l-am transformat în covor.
La început, m-am documentat pe YouTube.
Nu e deloc ușor.
Trebuie să folosești pistolul de țesut.
Să știi să întinzi pe cadru.
Trebuie să înveți toate astea.
Mi-am dorit neapărat să fac asta, așa că mi-am luat un instructor.
L-am chemat aici, să ne predea.
- L-ai chemat aici? - Da.
Am organizat un atelier de țesut covoare pentru echipa mea…
Am început cu covoare de mici dimensiuni.
- Ca ăsta. Da. - Ca să îmi intru în mână.
Mai întâi, am exersat pe modele simple.
Când am avansat,
am încercat să fac unul mai mare, cu un model simplu.
A ieșit simpatic.
Am învățat să rad firele cu un aparat special.
- Ca la frizerie. - Înțeleg.
- Îi fac freza. - Da.
Apoi am început să fac proiecte complexe.
Am făcut covoare până am devenit stăpân pe tehnica mea.
Ăsta e cel mai recent pe care l-am făcut
după ce m-am deprins.
E pufos atât cât trebuie.
Nu exagerat de pufos.
Consistența și densitatea.
Mă simt privilegiat că am ocazia să îți văd lucrările.
Păcat că nu le văd prea mulți oameni.
Vorbesc serios. Când stai și te uiți la acest covor…
E demențial.
L-aș pipăi cât e ziua de lungă.
E foarte plăcut.
E cum spuneai tu. Fiecare, cu nebunia lui.
Toți suntem dereglați
într-un fel sau altul.
Toți oamenii sunt puțin suciți la minte.
Doar ne purtăm de parcă am fi normali. Cel puțin, eu așa simt.
Din ce am vorbit până acum,
am aflat că adori să creezi obiecte de artă.
Te-ai gândit care va fi ultima ta lucrare de artă?
M-am gândit deja. Am…
Am schițat-o.
Când o să mor, vreau să fiu incinerat.
Nu vreau să mă îngroape.
După incinerare, vreau să-mi ia oasele.
Și să le piseze până se fac pulbere.
Apoi să pună pulberea într-o clepsidră.
SFÂRȘIT
O clepsidră atât de mare.
Până aici i-a fost lui Udom Taephanich.
În camera mea e o oglindă uriașă.
E cât tot peretele ăsta.
Compensez pentru oglinda crăpată din copilărie.
Era plină de fisuri.
După ce fac duș,
stau în fața ei, dezbrăcat.
Mă uit la mine și mă examinez.
Am nasul mare, burta mare,
fundul plat și picioare subțiri, cu pielea pătată.
De câte ori mă uit la mine în oglindă,
îmi spun: „Doamne, ce mi-am făcut?
Cum am ajuns în halul ăsta?”
- Nu e normal. - Exact.
Ce mi-am făcut?
Dimineață, când mâncam supă cu tăieței,
un vânzător de lozuri a zis: „Ești Note Udom? Ești tare chipeș.”
Aoleu!
Îmi venea să-i dau toți banii.
Asta e casa ta?
Nu, nu e casa mea.
Casa mea era lângă casa asta. Au construit altă clădire în locul ei.
Avea aceeași structură ca asta.
Totul era din lemn.
Pe atunci, nu avea tavan.
Când te uitai în sus, vedeai acoperișul?
Da.
Cât timp ai locuit aici?
Stai să mă gândesc. Tata a murit… când aveam vreo cinci sau șase ani.
Pe urmă, mama m-a adus aici. Și am…
Am studiat la școala primară de aici.
Așa. Cum dormeați?
Din câte îmi amintesc, dormeam în zona asta.
De aici până aici.
Dormeam sub plasa de țânțari.
- Una singură? - Da. Și aveam un ventilator.
Dar nu ventila.
Fiindcă îl oprea plasa de țânțari.
Făcea așa…
Nu știu cum reușea mama să doarmă.
Toată noaptea.
Același tip de ventilator apare pe coperta albumului meu.
- Serios? - Da.
L-am pus pe copertă, fiindcă e semnificativ pentru mine.
Făcea întruna…
Ce făceai de obicei dimineața?
Înainte să plece la piață, mama îmi spunea să fac focul.
- În soba cu cărbuni? - Da.
Mai întâi trebuia să aprind un arzător.
Pe atunci, mama vindea tăieței de orez în sos de curry de pește.
- Apoi făceai duș și plecai la școală? - Da.
Mergeam pe jos, nu aveam mașină.
- Era departe școala? - Foarte departe.
- Da. - Mulți kilometri.
Da. Trebuia să merg pe jos până acolo.
- Nu aveai bicicletă? - Nu. Îmi doream. Toți prietenii aveau.
După ore, mă întorceam acasă pe jos.
Pe urmă…
Știi, nu-mi făceam niciodată temele.
- Niciodată. - Deloc?
Deloc. Știi de ce?
Trebuia să spăl vasele din prăvălia mamei.
Spăla și mama o parte, dar tot trebuia s-o ajut.
Pe mine nu mă ajuta nimeni la teme.
Absolut nimeni.
Mama avea treabă.
Nici să doarmă nu apuca.
Au fost vremuri grele pentru noi.
Trebuia să vândă mâncare de dimineața până seara.
Seara, mama scotea o sobă afară.
De la tăieței, trecea la tăieței, som tam și banane fripte, la pad thai.
Muncea îndoit.
- Vindea mâncare și noaptea. - Da.
Ne-am zbătut din greu în vremea aia.
Mă trezeam la 05:00 și plecam la piață.
Cumpăram ingredientele pentru mâncăruri.
Apoi deschideam prăvălia.
Aranjam și ordonam totul.
Puneam mesele și scaunele.
Trebuia să decojesc papaya și să fac amestecul pentru banane fripte.
Aveam 20 și ceva de ani și eram lefteră. Doar asta știam să fac.
Nu aveam niciun ban. Îmi bătea vântul prin buzunare.
Din vânzarea mâncării scoteam banii de chirie și factura de curent.
Și factura de apă.
Voiam doar să fac bani.
Dar nu voiam să fiu bogată.
Nu știu cum am reușit să-l cresc.
Ce faptă a mamei tale te-a adus la disperare?
Mi-a rămas întipărită în suflet.
Ne duseserăm la piață.
La o tarabă cu afișe, am văzut un afiș cu niște câini care jucau poker.
Erau mai mulți câini în jurul unei mese.
Fumau și jucau poker.
Mi s-a părut hazliu. Mi-a plăcut la nebunie.
Am rugat-o pe mama să mi-l cumpere. Mi-a cumpărat afișul cu câinii la poker.
Am ajuns acasă.
Și am dat fuga înăuntru, să pun afișul pe perete.
Voiam să-l pun sub scări.
Căutam lipici sau ceva cu care să-l agăț.
Cum făceam eu asta, mama a venit, mi l-a luat și mi l-a rupt.
Poftim?
Am rămas șocat.
Nu știam ce să fac. Am rămas cu gura căscată.
Pe urmă a plecat furioasă.
A fost mai rău decât dacă m-ar fi plesnit.
- Nu înțelegeam de ce făcuse asta. - Nu?
În clipa aia, nu.
Acum, la maturitate, înțeleg.
Era epuizată.
Se aștepta să o ajut să ducă în casă cumpărăturile.
Fructe de papaya, fulgi de nucă de cocos și toate sacoșele alea grele.
Eu, în schimb, fugisem în casă, să pun afișul.
A trebuit să le care singură pe toate.
Nu am ajutat-o deloc.
De asta s-a înfuriat așa.
Eu n-am înțeles.
Așa că m-a traumatizat întâmplarea.
Mă întrebam de ce fusese așa de rea.
Mai era și atitudinea ei.
Nu mă lua niciodată în brațe. Nu mă ajuta niciodată la teme.
Nu mă ducea la școală, cum îi duceau mamele lor pe alți copii.
Povești la culcare? Prostii! Asta vezi doar în filme.
Eram vai și-amar.
Viața cu ea mi se părea un calvar.
Așa că m-am hotărât să fug de acasă.
Am căutat o cale de scăpare.
M-am gândit că mi-ar fi mai bine la neamuri.
Mai fusesem în vizită la ei.
Îmi dădeau bani de Anul Nou Chinezesc.
Fusesem o dată acolo. Primisem câteva sute de bahți.
Ăia au fost banii mei de mâncare.
- Păreau destul de avuți. - Da. M-am dus acolo.
Unde locuiau?
În Ban Bueng, în Chonburi.
Pe vremea aia, drumul nu era pavat. Era un drum de pământ roșu.
Când trecea o mașină, ni se umplea casa de praf de pe drum.
Așa arăta.
Am furat bani de la mama.
- Ai furat bani? - Da.
Ținea un coșuleț cu bani în prăvălie.
- Înțeleg. - Erau monede și bancnote în el.
Și niște amulete. Eu am luat doar banii.
Luam de mai multe zile. Pândeam momentul prielnic să fug.
Știu că mi-am pus lucrurile într-o geantă Kodak.
Fusese cadou, dar nu mai știu de unde.
Și am ascuns-o.
S-a întors mama.
Ca de obicei, s-a dus la sobă.
A început să pregătească ingredientele, apoi a spus:
„Ood, du-te să-mi cumperi o sticlă de sos de soia!”
Atunci am știut.
Venise ocazia să fug. I-am aruncat o privire.
Era ocupată. Mi-am luat geanta.
Pe atunci, exista autobuzul 99.
Era un autobuz roșu, fără aer condiționat.
Avea stație în apropiere de casă.
Am rupt-o la fugă.
Eu nu l-am văzut. L-a văzut cineva urcând în autobuz.
Ați putut dormi noaptea?
Nu. Cum era să dorm?
M-am tot gândit ce să fac.
Nu l-ați recuperat?
Nu aveam bani de autobuz. Înțelegi?
Apoi am coborât la stația Mo Chit.
Nu știam cum să ajung la Chonburi de acolo.
Habar nu aveam.
În autobuz era un călugăr.
L-am întrebat cum să ajung în Ban Bueng, Chonburi.
El m-a dus la…
Erau niște funcționari acolo.
I-a rugat să mă ducă la autobuzul de Ban Bueng, în Chonburi.
Când am ajuns acasă la neamuri, i-am mințit.
Le-am turnat gogoși. Le-am zis că mama mă bătea.
Că mă maltrata. Că mă silea să muncesc zi și noapte.
Că avea patima jocurilor de noroc.
Am demonizat-o, ca să li se facă milă de mine.
Am fost un mare nemernic.
După ce te-ai mutat la rude,
când ai început să te gândești la mama ta sau să îți faci griji pentru ea?
Nu m-am gândit deloc la ea.
Eram foarte furios pe ea în acea perioadă.
N-o puteam suferi. Mă simțeam rănit.
Nu m-am gândit la ea.
Am fugit de acasă la 15 ani
și m-am întors la 20.
M-am gândit
că poate e cazul să văd ce mai face.
A fugit, dar trebuia să supraviețuiesc. Trebuia să câștig bani.
Nu puteam să las totul baltă.
Aveam de plătit chiria și facturile.
El era elev.
Trebuia să o scot la capăt, fiindcă eram săracă.
Nu aveam pe nimeni.
Am intrat în casă.
Părea că timpul stătuse în loc acolo.
Aceeași plasă de țânțari și același ventilator.
Nu se schimbase nimic. Eram…
Lipsisem atâția ani!
Până și toaleta era la fel.
Am rămas șocat.
Dar, mai ales, am observat-o pe mama când m-am întors acasă.
Urma să plece la o slujbă religioasă.
Se îmbrăcase.
Apoi și-a pus…
Și-a pus cercei, cum fac de obicei femeile.
Cerceii erau imitație de aur.
Erau vechi și ponosiți, dar insista să-i poarte.
Și colierul era tot imitație.
Am văzut că îi căzuse un dinte din față.
Mi-am zis: „Mamei i-a căzut un dinte. Îl avea înainte să fug de acasă.”
Nu avea bani de dentist.
Mi-am zis: „Doamne…
Mama…”
„Mama mea…” Nu știu cum să-ți explic.
Cum ajunsese așa de rău?
Aveam sentimente contradictorii.
În acel moment, adică. Nu știu cât am rămas așa, acolo.
Mi-am zis: „La naiba! Ia stai!
Eu…
Am lăsat-o singură.
Am lăsat-o pentru un trai mai bun.
Eu…
am lăsat-o…
să sufere singură.”
M-am gândit:
„Ce hal de om sunt?”
Am început să mă judec.
„Știi ce?
Să-ți fie rușine!
Ești un nerușinat.
Te-ai dus la neamuri ca să-ți faci un viitor mai bun.
Vezi ce s-a întâmplat?”
Era din lac în puț. Nu era mai bine.
„Cine îți poate oferi un viitor mai bun?”
Pe urmă mi-am zis:
„Tu ești singurul care e capabil de asta.
Nimeni altcineva.
Fratele tău mai mic e încă un copil.
Celălalt frate e de negăsit.
Numai tu poți…
Numai tu poți să-ți faci un viitor.”
Am meditat îndelung la asta.
E din cauză că ai crescut fără tată?
Păi…
M-a supărat ceea ce am auzit că se spune.
- Da. - Că ești dintr-o familie destrămată.
Da, am auzit des asta.
Oamenii spuneau despre copiii din familii destrămate sau fără părinți
că ajung zurbagii.
- Te încadrai perfect în tipar. - Credeam că trebuie să fiu zurbagiu.
Am făcut ce auzisem. Mi-am dat seama când m-am maturizat.
Mi-am zis:
„Stai așa, ce a fost a fost. Taică-tău a murit demult.”
Tata a murit. Și ce-i cu asta? Lasă-l în pace!
Lasă-l să se odihnească în pace! E mort.
Nu avea nicio legătură cu mine. Nu…
Nu îmi influența viața în bine sau în rău.
Nu pot să dau vina pe el fiindcă sunt zurbagiu.
El nu avea nicio legătură.
Mulți oameni folosesc astfel de justificări.
Spun că sunt răi din cauza familiei destrămate.
Stai puțin! Nu e nicio legătură între una și alta.
E viața ta.
Trebuie să ți-o asumi.
Tu trebuie să te îngrijești de viața ta.
Nu veni cu scuza asta ca să-ți ascunzi defectele.
Sunt unii care spun:
„Nu pot. Sunt distrus.
Mi-au murit părinții. N-am avut familie.”
Așa și pe dincolo.
Oameni buni, treziți-vă!
Deci ai simțit nevoia să îi porți de grijă mamei tale.
Ce ai făcut? I-ai spus ceva?
Nu i-am spus nimic.
Acum…
Acum aveam un nou scop în viață.
Înainte, trăisem de pe o zi pe alta.
Învățam, ieșeam cu prietenii.
Nu aveam niciun scop. Dar asta se schimbase.
Acum aveam un obiectiv de atins.
Așadar, trebuia să fiu cuminte.
Altfel nu aveam să reușesc.
După ce mi-am găsit scopul în viață,
m-am silit să rămân pe calea cea bună.
Mă străduiam să fac bani. Făceam eforturi.
Mi-am găsit de lucru.
M-am angajat în divertisment. Am fost figurant și asistent de casting.
Am încercat să îmi creez
o situație mai bună.
În acea perioadă, am primit mult de lucru.
M-am gândit
că mama ar putea să se lase de muncă.
Am cumpărat o casă de 96 de metri pătrați în Baan Sindhorn.
Din economiile mele.
Am plătit în rate.
A costat vreo 1.700.000 de bahți.
I-am spus mamei:
„Nu mai e nevoie să muncești. Hai să stai cu mine! Am eu grijă de tine.”
- Așa i-am spus. - Ce a zis?
Am izbucnit în plâns.
Pregăteam niște som tam pentru un client.
A venit la mine și a zis:
„Mamă, hai cu mine la Bangkok! O să am eu grijă de tine.
Am eu grijă de tine de acum încolo.”
Eram încă în putere și afacerea mergea bine.
A spus-o de față cu un client.
Am plâns cu pistilul în mână și am plecat la treabă.
Am vorbit după ce a plecat clientul.
Voia să mă mut cu el la Bangkok și să aibă el grijă de mine.
M-am bucurat. Am fost în culmea fericirii, de fapt.
Și apoi ne-am mutat împreună în acea casă.
Purtarea ei începuse să se schimbe în bine.
Comunica cu mine mai mult.
Simțeam că suntem iar mamă și fiu.
Mă holbez la ventilatorul din tavan
- Și mai ce? - „Ideile trăsnite.”
Ideile trăsnite îmi dau dureri de cap
„Ventilatorul se bâțâie.”
Ventilatorul se bâțâie
„Aș putea spune că-mi place.”
Aș putea spune că-mi place
Cum se situează mama ta în spectacolele tale?
E „mama”.
- „Mama lui Udom.” - Ea e șefa.
Da, ea e șefa.
Se bagă peste tot.
E omniprezentă.
E în centrul acțiunii.
E reazemul meu sufletesc. Și gătește bine.
Își instalează bucătăria unde are loc spectacolul.
Chiar dacă nu i-au dat voie să gătească în clădire.
- Ea ce a făcut? - A instalat un aragaz într-o parcare.
- Asta e voie. - A gătit acolo.
Apoi a adus mâncare înăuntru.
A fost… șireată.
A găsit o soluție să fenteze regula.
- A găsit un subterfugiu. - Da.
Cred că intenția ei a fost…
Voia să gătească mâncare caldă.
Mâncare de casă.
Nu ceva rece.
Da. Voia să mănânc cu poftă.
Știe ce îmi place să mănânc.
E o bucătăreasă neîntrecută.
Pe lângă gătit, organiza și jocuri de noroc.
Serios. Când eu eram pe scenă, ea întindea o față de masă.
Echipa mea se aduna în jurul ei și jucau cărți.
A asistat vreodată la spectacol?
Te-a văzut pe scenă?
Nu la tot spectacolul.
Doar…
Doar trăgea cu ochiul.
La un moment dat, la Deaw…
- Era de Ziua Mamei. Deaw 9? - Da.
Am aflat că venise la spectacol, așa că am vrut…
Am vrut să-i aduc un omagiu.
Credeam că urmărește ecranul. Am vorbit despre trecut.
Am povestit cum am rănit-o cu faptele mele.
- Un discurs emoționant. - Foarte.
Am plâns în timp ce vorbeam. Eram foarte emoționat.
Ne-am dus bagajele în casă.
Nu îmi amintesc cât de târziu era.
Casa nu era încă amenajată.
Am decis să dormim amândoi într-o cameră.
Aveam un neon puternic.
Ne-am pus saltelele vechi pe jos.
Și am dormit în aceeași cameră.
Ne-am ghemuit pe saltele, fără plasă de țânțari.
Aveam și vechiul ventilator.
Era… Mă uitam la el.
Îl vedeam altfel decât în copilărie.
Acum se putea învârti în voie. Înțelegeți?
Am fost tare fericit în noaptea aia.
Am împărțit camera. Mi-am sprijinit piciorul de al mamei.
În acea seară, am stat de vorbă și am mâncat împreună.
A fost cea mai gustoasă masă din viața mea.
Cred…
Cred că înseamnă mult să mănânci în familie.
Dacă ai familie,
să ai mare grijă de ea!
Cred că nimeni nu te va iubi la fel de mult ca mama ta.
Apoi am aflat că, pe când eu plângeam pe scenă,
un tehnician a fugit să-i spună.
„Doamnă, haideți să vedeți! Vorbește despre dv.”
Mama juca cărți și a zis: „Și ce dacă?”
„Păi, mai și plânge.”
„Plânge? Bine.
Lasă-l să plângă!
Lasă-l în pace, să plângă!”
Lasă-l să plângă! Și am continuat jocul.
„Lasă-l să plângă!”
- Împărțeați cărțile când ați spus asta? - Da?
„Lăsați-mă să joc cărți!”
De atunci locuiți împreună. Sunteți nedespărțiți.
Ce cadou îmi dai de Ziua Mamei?
Spune-mi!
- O faptă bună pentru viața următoare. - Nu. Trebuie să-mi dai ceva.
- Spune în fața camerei! - O să-ți dau dragoste nețărmurită.
- Ce înseamnă când te strâng așa? - Căldură maternă.
Hai, spune-mi!
Îți dau 10.000 de bahți.
De ce am cedat?
- Am deja 10.000 de bahți. - Ai, carevasăzică.
Acum o văd altfel.
E tovarășa mea de viață.
Pentru mine, asta înseamnă
că vom fi mereu împreună.
Până ce moartea ne va despărți.
Dacă ar face cineva un film despre viața ta,
ce parte din viața ta ai evidenția în film?
Cea mai importantă scenă.
Scena asta nu trebuie să lipsească. Era…
Era cam când făceam Deaw…
Spectacolul Deaw 6.
Așa.
Pe atunci am cunoscut-o pe Pla. Patroana de la Chin Bo Dang.
- Deține Grupul Iberry. - Da.
Am cunoscut-o pe Pla.
Fiindcă se pricepea la afaceri și management,
m-a întrebat de firma mea.
„Note, ai contabilă? Se pricepe?”
Se temea că uit să-mi plătesc taxele.
I-am spus că am.
„O să vorbesc cu ea, în caz că tu uiți.”
M-a ajutat la verificarea registrelor.
Contabila a venit plângând la mine.
„Note!” Era a doua zi dimineață.
„Vreau să-mi dau demisia.” Tipa era din sud.
„Îmi dau demisia.”
Am întrebat: „De ce?”
„Pla a venit să-mi ceară registrele tale. A zis că vrea să le verifice.”
Am întrebat: „Așa, și?”
„Să știi că nu așa se face în sud.”
Asta a fost justificarea ei.
Nu le place celor din sud?
„E umilitor pentru sudiști. Îmi dau demisia.” Poftim?
Mi-a părut rău de ea, fiindcă lucram cu ea de mulți ani.
M-am scuzat și i-am explicat că Pla voia să mă ajute.
„Note, nu pot lucra cu cineva care nu are încredere în mine.
Crezi că ți-am furat banii?
Dacă voiam, puteam să ți-i fur.
Dar n-aș fi rămas să lucrez pentru tine.
Pe tine te plac mult, dar pe ea nu pot s-o sufăr.”
Am strâns-o în brațe. Mi-a plâns pe umăr.
Am spus: „Îmi pare rău. A vrut doar să mă ajute.”
„Îmi dau demisia.
Îmi dau demisia chiar azi.”
Și a plecat.
Pur și simplu.
N-am știut cum să-i spun lui Pla.
S-ar fi simțit vinovată.
Așa că am tăcut.
La scurt timp după aceea,
m-am dus să cumpăr un dulăpior vechi din piața Chatuchak.
Ador dulăpioarele vechi din lemn.
M-am dus la magazinul lui Roj, era înainte să se mute în Piața din Gară.
Era un dulap de medicamente, 65.000 de bahți.
Mi l-au adus acasă.
Nu aveam bani la mine.
I-am zis curierului să aștepte.
L-am rugat pe Tod să scoată de la bancomat.
I-am dat cardul meu.
Am scris parola pe un bilet și i l-am dat.
„Tod, scoate 65.000 de bahți.” A zis: „Bine.”
Bancomatul e la zece minute de casa mea. S-a dus cu motocicleta.
După o vreme, s-a întors.
„Note!
Cică ai doar 1.000 de bahți.”
Am zis: „Lasă glumele!
Am jucat în filme. Sunt plin de bani. Nu se poate.
Ai făcut cum ți-am spus?
Nu poți să scoți 65.000 de bahți deodată.
Nu merge așa.
Trebuie să scoți câte 10.000 sau 15.000, pe rând.
Tâmpitule!”
S-a dus înapoi.
S-a întors și a zis: „Tot așa scrie.”
„Știi ce, Tod? Aueng!”
Aueng era stagiară la grafică.
„Aueng, du-te cu Tod!
Învață-l cum se face!”
Așa că s-a dus Aueng cu el.
S-au întors după zece minute.
Aueng a zis:
„Note, Tod a greșit.
Nu erau 1.000 de bahți.
Mai ai un singur baht.”
Un baht.
Da.
Aveam un singur baht.
Am zis: „Imposibil! Nu se poate să am doar un baht. Glumești.”
Oat, de la universitatea Chulalongkorn, lucra cu mine, și a zis:
„Note!
Hai cu mine, ca să te convingi.
Adu registrul! Mergem la bancă.
Ca să afli adevărul.”
Și ne-am dus.
Trei oameni pe o motocicletă.
După 15 minute, ne-am întors.
Oat a zis: „Note!
Chiar un baht mai ai.”
Am zis: „La naiba! Am rămas cu un singur baht.”
Nu aveam bani să cumpăr dulăpiorul.
M-am împrumutat de la mama.
Ai un singur cont?
Da. Eram complet derutat. Cum să fi rămas cu un singur baht?
Am sunat-o pe Pla și am întrebat:
„Pla, cum de am rămas doar cu un baht?”
A venit în grabă să-mi verifice contul. A zis că cineva îmi scosese banii.
Așa că am cercetat.
Am anunțat poliția și am sunat la bancă.
Până la urmă,
un funcționar de la bancă m-a întrebat câte carduri de debit am.
Am spus că am doar unul.
Cineva solicitase un card suplimentar.
- Am înțeles. - Acea persoană scosese zilnic bani.
În fiecare zi.
Și plătise diverse cu ei. Apoi…
Mi-au arătat extrasul și o înregistrare de la camera de supraveghere.
Ce să vezi? Era contabila.
Ea avea un alt card și îmi furase banii.
De asta insista să-și dea demisia.
Era deja departe. De negăsit.
La sfârșit de lună a fost haos.
Lăsase neplătite o groază de lucruri.
A trebuit să plătesc ratele la mașină și la casă.
Am avut o groază de probleme.
Eram disperat.
Eram…
- Eram celebru, dar nu aveam niciun ban. - Da.
Eram celebru, dar lefter.
În acea clipă
am înțeles încă ceva despre viață.
Mă simțeam aiurea când mă vedeam cu prietenii.
Înțelegi?
„Ia te uită! A venit amicul nostru bogat.”
Bogat pe dracu'! Eram lefter.
„Îmi dai un autograf, bogătașule?”
Simțeam că-mi trece un cuțit prin inimă.
Mi-am dat seama că toată faima mea nu înseamnă nimic.
Lumea nu știa ce se întâmplase și mă simțeam un impostor.
Eram o făcătură.
Așa mă simțeam atunci.
Am vândut tot ca să fac rost de bani.
Am vândut mașina mamei și așa mai departe.
Am încercat să-mi vând o casă, dar era ipotecată.
Nici nu îmi aminteam când făcusem ipoteca.
Nu-mi aminteam nimic despre asta.
Contabila îmi știa slăbiciunea.
Când pictam, eram murdar pe mâini. Semnam documentele fără să le citesc.
Voiam să scap mai repede de ele.
M-a ușurat de toți banii.
Eram actor și artist comic celebru.
Toată lumea voia să-mi audă glumele.
Dar eram vai de mine.
În mod normal,
când merg la librărie, cumpăr toate cărțile pe care le vreau.
Dar atunci am citit o carte întreagă în librărie.
Am stat toată ziua acolo și am citit, fiindcă nu aveam bani.
Îmi plac revistele de decorațiuni.
Am răsfoit până am găsit un articol care mi-a plăcut mult.
Încă nu erau telefoane cu camere foto. Așa că a trebuit să-l țin minte.
Îmi venea să smulg foaia și s-o iau cu mine.
Uneori ieșeam în oraș cu prieteni din domeniu.
Luam masa împreună.
Vă spun cinstit, mă prefăceam că am nevoie la baie
când venea nota.
Nu aveam niciun ban.
Era undeva la 1.000 sau 2.000 de bahți de persoană.
Singura mea scăpare era să mă duc la toaletă.
Mă înțelegeți?
Muream de rușine.
Și Pla era iubita mea pe atunci. E dintr-o familie bogată.
Și era cu bărbatul de un baht.
Și… Vai de mine!
Tare amărât eram!
Oricum, Pla m-a ajutat să gestionez situația.
M-am împrumutat de la o prietenă a ei.
O fostă colegă de clasă, Lin.
Pla ne-a făcut cunoștință. Ea m-a girat.
M-am împrumutat de la Lin
și am garantat cu casa din Chiang Mai.
Banii de la ea erau pentru spectacolul Deaw 7.
Da.
A fost un spectacol de supraviețuire.
Doamne! Perioada dintre Deaw 6 și Deaw 7 a fost un calvar.
Aveam un baht, toți banii.
Am învățat multe în acea perioadă.
Printre altele, am învățat că trebuie să pun bani deoparte.
Să fac investiții.
A trebuit să studiez.
Da.
Cred că o parte din public e de părere
că au rămas niște întrebări pe care nu ți le-am pus.
Dacă aveți întrebări pentru Udom, ridicați… Ia te uită!
O să încep cu ea.
Vreau să te întreb, ca artist comic,
la ce seriale sau filme te uiți de obicei
ca să te amuzi?
Am o recomandare.
Nu trebuie să fii artist comic ca să te uiți la serial.
Se cheamă The Ghost Secret.
The Ghost Secret. Titlul în thailandeză e Kai Winyarn.
Lok Winyarn… ceva.
În fine, The Ghost Secret. Îl recomand călduros.
Când ajungeți azi acasă, să vă uitați la episodul 66!
Până acum sunt cam 150 de episoade.
Dar recomand episodul 66, numit…
Se numește „Nedreptatea”.
Notați! Episodul 66, „Nedreptatea”.
Gazda serialului e Maestrul Ole.
Cred că e cel mai bun medium din Thailanda.
E primul în top, după părerea mea.
Poate să vadă ce ți s-a întâmplat.
Vede dacă e o fantomă lângă tine.
Negociază cu fantoma în numele tău.
Așa de bun e.
Și ce face e de bun-simț.
Nu te pune să faci bazaconii de-alea de magie.
Nu folosește magia neagră.
Episodul 66 era cu Salakjit Duangjan, o cântăreață.
E sora lui Pumpuang Duangjan.
Porecla ei e „Ong”.
Problema ei era
că simțea că e pe moarte și nu știa de ce.
Când mergea,
își simțea inima frântă și îi venea să moară.
Așa se simțea.
Și se îmbolnăvea foarte des.
Spitalul îi devenise o a doua casă. Simțea că vrea să moară.
Și s-a dus la Maestrul Ole.
În serial mai sunt doi prezentatori,
Toffy și Somcheng.
Se duc la temple și ajută la restaurări.
Dacă vreți, îi vedeți la temple.
Așadar, Ong s-a dus la Maestrul Ole.
I-a povestit ce i se întâmpla.
Când vede ceva, Maestrul Ole spune…
„Eu…
ți-am văzut trecutul.
I-ai făcut ceva.
I-ai promis ceva.”
Când a spus asta,
ea a simțit ceva bizar.
Ong e o doamnă simplă și drăguță, ca tine.
S-a simțit bizar.
El a spus: „Simți ceva în spatele tău?”
„Da, simt. Simt o greutate pe umeri.
Și în special pe gât.”
Brusc, a posedat-o un spirit.
Vocea i s-a preschimbat în voce de bărbat. Spiritul a posedat-o.
A schițat dansul săbiilor.
„De ce m-ai omorât?
Eram nevinovat. De ce m-ai omorât?”
Eram fascinat. Nu îmi puteam dezlipi ochii.
„De ce m-ai omorât? Eram nevinovat.”
Vorbea cu voce de bărbat.
„De ce m-ai omorât…”
Maestrul Ole a spus că a văzut.
Incidentul se petrecuse la un templu unde pe vremuri se ținuseră execuții.
Au căutat pe Google acel templu din Sukhothai.
Au găsit Templul Phlai Chumpon.
S-au hotărât să se ducă acolo.
Ca să rezolve problema, trebuia să fie acolo. S-au dus toți.
Când au ajuns, starea ei s-a agravat.
„De ce m-ai omorât? Nu a fost vina mea. De ce m-ai omorât?”
Maestrul Ole a negociat cu acel spirit.
„Liniștește-te!”
„Nu!”
„O poți ierta?”
„Nici gând!
Îi vreau viața! Îi vreau sângele!
Dacă îmi dai sângele ei, o s-o iert. Dă-mi-l acum!”
Eram captivat.
Am lăsat tot ce făceam.
Și m-am uitat mai departe.
„N-ai idee cât de dureros a fost.
Aștept așa de peste o sută de ani.
M-ai silit să-mi tai gâtul.
Ai idee cât m-a durut?”
Era foarte dramatic.
„Știi, oamenii nu mor dintr-o singură tăietură la gât.
A trebuit să-l tai iar și iar.”
Ei bine, a reieșit că…
În viața anterioară, Ong silise pe cineva să se sinucidă.
Pe omul care o poseda.
El era nevinovat, dar ea l-a omorât.
Maestrul Ole a spus: „Am văzut.
Erau și alți oameni.
O mamă și copilașul ei.”
Ong îi luase ostatici, ca să-l silească să-și taie gâtul.
„Nu știi cât m-a durut.
M-ai silit s-o fac. Pământul era îmbibat cu sângele meu.
Îți vreau viața…”
Maestrul Ole negocia. E avocat de fantome.
„Îi vreau sângele! Dă-mi-l!”
Ole a spus: „Accepți să îl doneze?”
„Nu!”
El și-a tăiat gâtul, iar tu donezi sânge?
„Nici gând! Nu!”
„Dar dacă donează la 100 de spitale?
O să facă asta în decurs de trei luni.”
„Nu! Nici gând!
Vreau s-o omor. Îi vreau viața.”
„Ce zici de o hirotonire?
Pentru 100 de oameni. Hirotoniți în numele tău de Anul Nou.”
Când a auzit asta, s-a potolit.
„Ai vrea asta?”
Fantoma nu părea să-l creadă.
Maestrul Ole i-a rugat pe fanii serialului să se hirotonească.
O sută de oameni, de Anul Nou Thailandez.
„Dacă ești de acord, spune că o ierți, te rog!”
Partea asta a fost emoționantă.
Camera s-a întors spre Ole. Apoi, spre Toffy și Somcheng.
Toți așteptau cu înfrigurare răspunsul.
„Te iert!”
S-a auzit muzica. Lumea din templu a aplaudat.
A iertat-o.
În sfârșit, a iertat-o. Plângeam.
A venit un călugăr. I-a spus lui Ong să toarne apă ca ofrandă.
În fine, nu era Ong. Era acel spirit. Un călugăr a început să psalmodieze.
Ong făcea…
Călugărul psalmodia.
Când a terminat călugărul, ea a leșinat.
Atunci am știut.
Trebuia să sponsorizez serialul ăsta.
Am sunat-o imediat pe Bella.
„Alo, Bella? Ai numărul lui Toffy? Poți să-l suni?
Vreau să sponsorizez serialul.”
M-a întrebat: „Cum?” Am zis: „Nu știu.”
- „Îți afișezi numele în serial?” - „Nu, doar vreau să-l sprijin.”
„Am văzut că au microfoane vechi.
Întreabă-l dacă le trebuie unele fără fir.
Dacă da, cumpără-le patru. Hai!
Vreau să particip și eu.”
Serios.
Sunt realmente pasionat.
Ar trebui să vedeți și episodul 109.
- Câtă precizie! - Episodul 109.
Se numește „Incantație”.
Bun.
Cazul respectiv a fost cu Karn.
Un tânăr căsătorit.
Un tip oarecare, obișnuit.
Dar simțea ceva în sufletul lui.
Ca și cum în el erau mai mulți oameni.
De câte ori mergea la templu, voma și se simțea rău.
De câte ori întâlnea călugări vestiți, se simțea foarte rău.
Ca și cum ceva voia să-l împiedice să facă fapte bune.
S-a dus la spital. Acolo doar i-au dat medicamente.
Au zis că are tulburare bipolară. Suferea așa de 22 de ani.
Până l-a cunoscut pe Ole.
Maestrul Ole a văzut ce i se întâmplase.
A spus că, într-o viață anterioară,
Karn făcuse magie neagră.
Fusese călugăr, dar practica magia neagră.
Ținea spirite captive și nu își respecta maeștrii.
De aceea îl urmase spiritul în viața actuală.
Și nu era doar unul, erau opt spirite.
Îi posedau corpul pe rând.
Tulburarea bipolară presupune două personalități.
„Tri” înseamnă „trei”.
Cinci, opt… Era „octopolar”.
Trebuie să-l vedeți.
Trecea de la o personalitate la alta. Era fantastic! Uluitor! Serios.
Maestru Ole i-a spus ce făcuse și că trebuie să ceară iertare.
Așa că s-au dus la un templu…
Nu știu exact la care. În Nonthaburi. Acolo își trăise viața anterioară.
Au ajuns la templu.
Maestrul Ole îl ținea de mâini, ca să poată vorbi cu acele spirite.
L-a prins de mâini și spiritele l-au posedat. Făcea…
„Lasă-l în pace.”
„De ce nu te desprinzi?”, a întrebat Ole. „Fiindcă nu vreau.”
„Poți să părăsești acest corp?”
„Nu!”
„Atunci trebuie să te pedepsesc.”
„Hai, să văd ce poți!”
Karn devenise mojic și agresiv.
„Haide!”
„Să te văd!”
A vomat și apoi și-a revenit la normal.
Ole l-a întrebat dacă știe ce a făcut și el a spus că da.
Ole i-a spus ce are de făcut.
Trebuia să-și ceară iertare pentru toate greșelile lui.
Și să le lase o ofrandă călugărilor.
Ca spiritele să primească faptele lui bune.
Toate cele opt spirite cărora le-a făcut rău în viața anterioară.
Dar unul dintre ele nu voia să primească.
Se luptau în trupul lui.
Bun. Următoarea scenă.
Urma să dea ofranda unui călugăr.
Ofranda era aici.
Un călugăr a zis: „Să ne rugăm.” Să spună mai întâi Cele Cinci Precepte.
Un călugăr psalmodia.
Karn trebuia să repete.
Se lupta cu spiritul din corpul lui. Spiritul nu-l lăsa să se roage.
Maestrul Ole îi tot spunea să reziste și să riposteze.
Spusese un verset.
I-a luat aproape cinci minute.
S-a tot rugat și a încercat să riposteze.
Spiritele alea erau foarte…
Dacă era un film de la Hollywood, sigur lua un Oscar.
Foarte realist.
Arăta foarte veridic.
Omul se lupta cu acele opt spirite.
În cele din urmă, a terminat toată rugăciunea.
Un călugăr a turnat apă sfințită pe el.
„Dă-i pace. Întoarce-te unde ți-e locul.”
Am obosit.
Trebuie să vedeți cu ochii voștri.
Nu voiau să-l lase în pace.
Eram fascinat.
Făceam pe mine, dar nu voiam să ratez nimic.
Mi se pare extrem de antrenant.
Ador să urmăresc acest serial.
De atunci, am devenit fanul lui Toffy.
Sunt și alte episoade bune.
Mai nou, lui Toffy îi place să viziteze locuri unde s-au văzut OZN-uri.
M-am dus cu el.
I-am spus că vin și eu, dar nu-l las să mă fotografieze.
E poveste lungă, dar vă spun pe scurt.
M-am dus în Uthaithani cu el.
Sunt un om ocupat.
Dar nu refuz niciodată să văd ceva supranatural.
Credeam că faci ceva productiv în timpul liber.
- Nu ți se pare o activitate productivă? - Nu știu.
Voiam să aflu dacă există.
Dintotdeauna am vrut să știu dacă e adevăr sau ficțiune.
Pete Thongchua a spus că poate să comunice cu ei.
L-am întrebat pe Toffy unde se duce de obicei.
Mi-a spus data și a zis că e în Uthai Thani.
Și m-am dus.
Am fost cu două persoane sceptice.
Cu Bella și cu Yaya, contabila mea.
Am ajuns la hotel. Credeam că o să apară târziu în noapte.
Așa că ne-am hotărât să dormim puțin.
Am ajuns la hotel pe la ora 18:00.
Voiam să dormim și să ne trezim la miezul nopții.
L-am întrebat pe Toffy la ce oră apar.
A zis că la 19:00.
Eram complet nepregătit.
M-am îmbrăcat în grabă, să nu ratez momentul.
OZN-urile au viteză, odată dispar.
Nu poți să te moșmondești, că ratezi faza.
Dacă apărea doar un OZN? M-aș fi supărat rău.
„Am făcut atâta drum!”
M-am dus acolo. Era un teren mare într-o stațiune.
La momentul respectiv, nu era niciun turist.
Puteam să facem orice voiam.
Au stins luminile, ca să putem vedea mai bine.
Toffy a instalat un cort.
Avea un scaun și un pachet de cărți, să joace poker cu prietenii.
A spus că trebuie să-i chemăm.
Eu credeam că avem un panou de control de unde să dăm semnale.
Ca în avion, înțelegeți?
Și se transmite semnalul.
Nici una, nici două, Toffy s-a așezat și a început să mediteze.
„Stai așa!
Meditează?”
Nu știam ce să fac.
Rămăsesem…
Eram derutat.
Nu mă învățase cum să îi chem.
Rămăsesem…
Bella era întinsă pe iarbă.
Unii vorbeau la telefoane.
M-am decis să vorbesc cu OZN-urile.
„OZN-uri, ființe extraterestre! Sunt foarte curios să aflu
dacă existați cu adevărat.
Dacă existați, vă rog să vă arătați! Am făcut drum lung ca să vă văd.”
Le vorbeam în gând.
Cam așa ceva.
După o vreme, Toffy a deschis ochii.
L-am întrebat dacă îi văzuse.
A spus că tocmai vorbise direct cu ei.
„Astăzi e aici bunul meu prieten.”
Ce?
Poți să le spui direct că am venit?
Merge așa?
„E aici. Nu îl dezamăgiți!”
Poftim?
- Îi presa. - Excelent!
„Se poate face așa?”
„Ca să se convingă de existența voastră.
Vă rog, arătați-vă și lui!”
Așa se vorbește cu OZN-urile?
Stați, n-am ajuns la partea interesantă!
Nu râdeți încă!
După ce mi-a spus asta, m-am uitat spre cer.
Au un cercetaș care proiectează o rază verde.
Un indicator cu laser.
Îl îndreaptă spre locul cu pricina, fiindcă cerul e mare. Puzderie de stele.
Așa de multe, că nu puteam să-mi dau seama care dintre ele e un OZN.
Tipul ăsta era ajutorul lui Toffy.
- Ne arăta unde să ne uităm. - Da.
„La stânga.”
Mă gândeam: „Stânga cui?”
„O să vă arăt unde. Stânga, aici!”
Ne-a arătat.
La naiba, e pe bune!
E pe bune. Știu că sună stupefiant.
Așa am crezut despre Pete Thongchua.
„La naiba, am devenit unul dintre ei.”
Chiar există, oameni buni!
Bine, ascultați-mă!
Venus e cea mai strălucitoare. Altele, mici puncte.
Dar cea la care arăta în stânga se mișca.
Se mișca foarte repede.
Când am spus asta,
Bella și Yaya, care nu credeau, au zis:
„Poate e un avion.”
S-au uitat în aplicație, să vadă dacă e vreun avion prin zonă.
- Nimic. - Să vadă dacă trece un avion?
Da. Deci nu era avion.
Cealaltă căuta într-o aplicație cu activitatea sateliților.
Nimic.
Nu era nici avion, nici satelit. Deci putea fi un OZN.
De obicei, avioanele se mișcă așa.
Obiectul ăla se mișca în sus și în jos. Se mișca așa.
Ia stai! O stea se poate mișca așa?
Serios?
Apoi am început să văd și altele. Se mișcau în toate direcțiile.
Unele clipeau.
În noaptea aia.
- Nu exagerez. - Bine.
Știu că așa pare. Au fost 51 de OZN-uri.
Dar mie îmi păreau mai degrabă niște puncte.
De unde vine „OZN”?
Înseamnă „Obiect Zburător Neidentificat”, cam așa ceva.
Erau ca niște puncte în mișcare.
Mai mult, Toffy le-a cerut:
„Vă rog să clipiți.”
- Nu-mi venea să cred. Au făcut… - Au clipit?
Vă spun serios, eram… Eram șocat.
Le-am privit până când…
Le-am privit de la ora 19:00 până spre miezul nopții.
Toffy mi-a zis să mă culc.
„S-a terminat spectacolul.”
Așa a zis?
În prima rundă am văzut vreo 30 de OZN-uri.
Am întrebat când e runda următoare.
El a spus că mai vin pe la ora 04:00.
De unde știa?
L-am întrebat de unde le știe programul.
De unde știa?
A spus că studia subiectul de peste 20 de ani.
De când auzise de incidentul de la Khao Kala.
Așa le aflase programul.
M-am culcat și m-am trezit la 04:00.
Când am ieșit, am auzit: „Uite, al 37-lea OZN din noaptea asta.”
L-am văzut clar.
Nu-mi venea să cred. „Ce? Nu se poate!
Cum o să le povestesc prietenilor? Eram sigur că n-o să văd nimic!”
Nu mă așteptam.
Credeam că o să mă duc și o să glumesc pe seama excursiei.
Dar s-a dovedit că există. La naiba!
În drum spre casă, eram încă zăpăcit.
Nu reușeam să pricep ce se întâmplase.
M-am gândit ce să fac mai departe.
Există un club OZN în Khao Kala, așa că m-am gândit să mă duc acolo.
Dar ăia sunt fanatici cu OZN-urile.
Prin urmare, aveau nume de cod.
Da.
De pildă, Neptun 16.
Pluto 15.
Așa sunt oamenii ăia.
Și fiecare are câte un receptor de semnale.
M-am chinuit să-mi găsesc un nume.
Neptun, Pluto…
Viagra 11.
Nu e planetă!
Nu voiam să merg prea departe.
Toffy a zis: „Nu te duce! Poate te fotografiază.
Aici e mai discret.”
Așa de mult mă pasionează.
„Nu face asta, te rog!
O să te obsedeze, ca pe mine.”
L-am cunoscut mai bine pe Udom Taephanich.
Ți-am descoperit alte laturi, dincolo de cea de artist comic.
Cu alte cuvinte,
faptul că ești artist comic e doar vârful aisbergului.
După ce am vorbit astă-seară cu tine,
am ajuns să descoperim și restul aisbergului.
Note nu e haios doar pe scenă, ci și în viața de zi cu zi.
Note, Udom Taephanich!
Mulțumesc mult. Vă mulțumesc!
Vă mulțumesc tuturor.
Vă mulțumesc din suflet.
SFÂRȘIT
Subtitrarea: Liana Oprea