Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ПОСИДЕНЬКИ ЗІ СТЕНДАПЕРОМ УДОМОМ ТЕФАНІЧЕМ
Якщо ти щасливий То тоді плескай
То он воно як.
Класно так починати шоу.
Треба віддати належне Ноту, який це придумав.
Це підступний спосіб змусити людей аплодувати тобі двічі.
Сьогодні — особливий день.
Ми поговоримо
з найвідомішим стендап-коміком Таїланду.
Тож я спробую побити його рекорд
і словами змушу вас аплодувати більше двох разів.
Я це зробив.
Як ми всі знаємо,
Нот рідко з'являється на людях.
Особливо в таких ток-шоу.
Востаннє він був у ток-шоу
чотирнадцять років тому.
Сьогодні — дуже особливий день.
Отже,
будь ласка, шалені оплески —
Нот Удом Тефаніч!
Привіт усім.
Почну з найпопулярнішого привітання.
Як справи?
Чесно кажучи, геть недобре.
Коли старішаєш, то підхоплювати хвороби — це нормально.
-Так. -Наприклад, зранку…
Ніби один симптом на день.
Ні дня без цього.
Або біль у колінах, або печія,
або біль у спині.
Це ж нормально для таких старих, як ми?
Хочу запитати тебе про твоє останнє шоу Deaw 13.
Як це було?
Це було важко.
-Чому? -Чому?
Бо я ніколи не виступав перед глядачами
в масках.
-Ясно. -Кожне шоу збирало близько 5000 людей.
Десять шоу — це 50 000 людей у масках.
Важко було під час виступу. Я не розумів, чи люди сміються.
Авжеж.
Не було геть ніякої реакції.
У мене не було такого досвіду.
Ніде не вчать, як дати раду в такій ситуації.
Це було дещо нове для мене.
Зазвичай, коли виступаєш зі стендапом,
то відчуваєш реакцію.
-Я її бачу. -Це підбадьорює.
Стендап — це як гра в настільний теніс.
Один подає, а інший відбиває.
Тож якщо глядачам весело, я розказую більше жартів.
Це взаємодія.
Але шоу Deaw 13 було наче онлайн-зустріч.
Чули про Zoom? От саме так.
Там було 5 000 людей.
Я не знав, що робити.
Як ти вирішив цю ситуацію?
Спочатку я не знав, що робити.
Тоді ми дещо придумали.
Ми поставили кілька мікрофонів біля глядачів
і підключили звук до монітора поруч зі мною.
-Щоб я знав… -Щоб ти їх чув.
…що їм подобається шоу, але вони не хочуть цього показати.
-Звук мав би бути таким… -Так.
Оскільки вони сміялися крізь маски,
я бачив лише їхні очі.
Авжеж.
Не певен, чи ви про це думали.
Коли ми йдемо на його шоу,
він завжди розповідає історії людей, яких знає.
Це справжні історії?
Ці історії справжні. Але хотів би дещо сказати.
Моє шоу схоже на стіл кухаря.
Я презентую свої історії так само, як шеф-кухар готує страви до подачі.
Якщо вони несправжні, я не зможу їх запам'ятати.
-Ясно. -Не запам'ятаю.
Розповідаючи історію, я маю уявити її.
-Інакше історія буде поганою. -Так.
Наприклад, про духа в мене вдома?
Таке не вигадаєш.
Це справді сталося. Він досі там.
-Правда? -Так, він ще там.
Він знає, що він зірка?
Ой, точно.
Не приходь уві сні.
О!
Так завжди, коли повертаєшся додому?
Так. Тут завжди темно.
Сама темрява.
Зазвичай я вмикаю світло.
-Отак зі світлом. -Гаразд.
Звідси я йду до своєї кімнати.
-Це моя кімната. -Тут теж темно.
-Так. -Гаразд.
-Знову темрява. Заходь. -Гаразд.
-Тут я проводжу ночі. -Ясно.
Це твоє ліжко.
-Я сплю з цього боку. -Ясно.
-Гаразд. -Я тут сплю.
Добре.
-Я лягаю. -Дивишся телик.
Так. Я зазвичай дивлюся телевізор і лежу тут.
Ти казав, що він дивився на тебе.
-Отут. Тут Аум-ім… -Так.
Вона бачить духів. Каже, це його місце.
Він дивився на тебе, коли ти спав.
Я лежав тут.
Іноді він стоїть там.
Він завжди десь біля мого ліжка.
Цю інформацію я отримав від неї.
Ти б, на моєму місці, й досі спав у цій кімнаті?
-Це допомагає мені лишатися при розумі. -Що це?
Це талісман від шамана з Чіангмаю.
-Це для захисту? -Так.
Це для захисту. Він вирізав це для мене.
Щоб тримати духа подалі.
-Я не впевнений… -Так.
Чи триматиме його ця штука на відстані,
чи утримуватиме тут.
-Але висить тут. -Так.
Тому щоразу, коли я лягаю спати…
-Мені страшно. -Так.
Спокійно пережити ніч геть непросто.
Але я дедалі більше звикаю.
Якийсь дивний випадок змусив тебе зрозуміти, що тут є дух?
-Якийсь звук? -Так, звук.
Він з'являється, коли я в напівдрімоті.
Це особисте переконання.
Коли я напівсонний
або на світанку, коли я вже прокидаюся, саме тоді це відбувається.
Ось так.
І йде сюди.
За стіною нічого немає. Просто повітря.
-Нічого. -Це справжня цегла.
Іноді звук доноситься аж сюди.
Отак.
У кондиціонері тварина не поміститься.
А було схоже на звук бійки кота з мишею.
Але над стелею немає місця.
Це бетон, немає простору.
Жодного, нічого.
Ти маєш тут переночувати.
-Лише одну ніч. -Спробуй.
-Так. Давай. -Звісно, спробую.
Я…
-Ти ж дорослий. -Авжеж.
Так. Саме там я й сплю.
-Лягай. -Ти так спиш?
-Так. -Спиш тут.
Так.
Вимкнути світло?
Так. Треба вимкнути світло.
Час спати.
Я так зазвичай роблю.
У мене відчуття…
Немає відчуття самотності,
коли я так закутаний.
Гаразд.
Ну, все. Неси мені лотос.
Чекай.
-Він же живий. -Вимкни лампу.
І це теж треба вимкнути.
Я сплю отак, у темряві.
Спробуй уявити, гаразд?
-Гаразд. -Аум-ім сказала, він стояв тут.
Я його не бачив, але чітко уявляв.
Моя уява дає собі волю.
Нелегко заснути вночі.
-Хто б подумав… -Я люблю лежати з правого боку.
Так. Думав, якщо ляжу справа,
то щось побачу.
-Хоч ноги. -О ні.
Натомість я вирішив лягти на лівий бік.
-Аж мурахи по спині. -Так.
Бо ти не бачиш, що за тобою.
Коли там простір… Це так жахливо.
Відчуття, ніби хтось штовхав ліжко.
На думку всяке спадало.
Отже…
Гаразд.
До зустрічі, Па Теде. На добраніч.
Я оце подумав, що всі твої історії смішні.
Але тоді це було геть невесело.
Здебільшого це було геть невесело. Ні.
Якось одна особа…
запросила мене до акул.
В якому шоу я це розповідав?
Пам'ятаєш, в якому шоу?
-Одинадцяте. -Хтось казав, у Deaw 11.
Я так злився на ту матір із дочкою.
Мене нелегко розізлити.
Але не цим двом.
Якби я зустрів їх знову, я б виколов їм очі виделкою.
Жив я собі чудовим життям.
Навіщо вони зі мною заговорили?
Вони підійшли до мене, і вона сказала, що її дочка моя фанатка.
Вони благали мене подивитися з ними акул.
Потім я дізнався, що їм бракувало людини до повної групи.
Її хлопець мав приїхати, але вони розбіглися.
-Ясно. -Тому я їм і був потрібен.
Тож я пішов із ними.
Вони казали, що там не холодно. Ненавиджу холодну воду.
Казали: «Досить одного жилета».
Та дзуськи.
У мене ще й морська хвороба. Який я був злий.
По дорозі назад я з ними взагалі не розмовляв.
Але в тебе це прикольна історія.
Гадаю, неприємні моменти можна пережити, перетворивши їх на смішні історії.
Мені треба було прорватися.
Коли наступного разу я побачу їх, зможу посміятися.
Якщо цього не робити…
Я б дуже важко це переживав.
-Це спосіб зцілення. -Так.
Мені цікаво ще дещо.
З того, що я чув у твоїх шоу,
люди, які тебе оточують,
усі якісь дивні.
Чому так відбувається?
Чому ти приваблюєш стільки дивних людей?
Якщо чесно, я спитав про це ченця.
Я запитав його,
чому ці люди в моєму житті.
Раптом я можу виправити, що поганого зробив у минулому житті.
Знаєте, що він сказав?
Він сказав: «Удоме,
кулик кулика бачить здалека».
І я зрозумів, що питання в мені.
Був якось випадок.
Це було…
-Це було минулого тижня. -Ясно.
Була собі жінка, їй 29 років.
Гарна така.
Вона приїхала автобусом з…
Певно, з Трата чи щось таке.
Вона прийшла до мене, коли мама була вдома.
Вона сказала, що вона велика фанатка
і хоче, щоб я підписав книжку.
Але насправді вона хотіла позичити в мене 250 000 батів.
Велика фанатка.
Точно.
-Тож… -Ти підписав і вона просто…
Ні, мене не було вдома.
Вона прийшла, але мене не було вдома.
Вона познайомилася з мамою.
Вона ще написала листа
і поклала його в книжку.
Гаразд.
Вона хотіла позичити 250 000 батів.
Це було на початок нового життя.
Вона написала про свої труднощі.
Щодо сплати боргу…
Вона сказала, що обов'язково поверне,
якщо виграє джекпот в лотерею.
Вона віддасть 2,5 мільйони батів.
Але якщо не виграє, то не зможе віддати.
Тож вона пообіцяла, що вона відплатить мені пуньєю.
Це вона написала. Це було так зворушливо!
«Коли ти помреш, будь певен,
що я завжди робитиму добро від твого імені».
Твоє наступне життя буде гідним.
Вона робитиме добро за мене.
Можете уявити?
Люди позичають у мене гроші.
Останнім часом таке часто траплялося.
Гадаю, таких тягне до мене.
Тож…
Одного разу…
дехто мені написав SMS.
Писав, що хоче купити будинок, бо квартира незручна.
Він знайшов бажаний будинок.
Він хотів жити там з матір'ю, братами й сестрами.
Будинок був найменшим у районі, дев'ять мільйонів батів.
Я спитав у нього, скільки йому бракує.
Так.
«Дев'ять мільйонів».
Це повна ціна.
Я був із ним відвертим.
Я спитав, як він мені поверне гроші.
Він казав, що він учитель.
У нього зарплата 20-30 000, тож він віддаватиме мені 10 000 на місяць.
-Загалом 9 мільйонів? -Десять тисяч батів на місяць.
Я попросив бухгалтера порахувати.
Він виплатить за…
сімдесят п'ять років.
Зараз мені за 50.
Я отримаю всі свої гроші, коли мені виповниться 125 років.
Прикутий до ліжка.
Щомісяця 10 000.
Це правда. Мої онуки казали б:
«Дідусю, він уже переказав тобі гроші.
Якщо чуєш мене, моргни».
Я не жартую. Такі люди існують.
Дехто повернув борг…
-Виплатив борг. -Так.
-Він позичив у мене 400 000. -Це інша людина?
Так. Їх було стільки, що я й з ліку збився.
Він позичив 400 000 батів.
Через багато років він просто зайшов до мого дому.
Так.
Я був радий його бачити.
Я спитав його, як справи,
і він сказав: «Я прийшов віддати свій борг».
Він розгорнув пакет, який приніс. Це була намальована ним картина.
-Це були не гроші? -Ні.
«Удоме, зазвичай я би продав її за 500 000».
Це не була робота відомого художника,
як Леонардо да Вінчі, Рембрандта чи Яйої Кусама.
Вона й поруч із ними не стояла.
Це була просто намальована картина.
«За 500 000». Хто її купить?
Гаразд, мені байдуже, за скільки він її продає.
Він дав її мені.
Тоді я був приголомшений. Просто шокований.
А він просто пішов.
Я хотів запитати: «Може, решту хочеш?»
Я посварився з ним.
Ну, просто…
Уявіть, що ви пішли в ресторан,
намалювали щось і кажете: «Порцію рису, будь ласка».
Здуріти можна.
За кого ти себе маєш?
Він вважав, що вже сплатив борг.
Думаєш, я б повісив цю картину?
Це був би просто ляпас мені.
Я б розписався у своїй тупості.
Я хочу позичити в тебе грошей.
Я м'якосерда.
Варто сказати, що вони фанати,
я без проблем дав би їм усе, що вони просять.
Особливо, якщо заплакати
і мати великі цицьки.
«Бери мої гроші».
Не роздумуючи.
Серйозно.
Історія, яку ти щойно розповів, була смішною,
це може бути історія, яку ти розкажеш у своєму шоу.
Але от що цікаво.
У тебе є критерії?
Наприклад, це історія для друзів, а це для шоу.
Так, є.
У шоу я не розповідатиму історію, яка втягне мене в халепу.
Так.
Або історію, яка не підходить моїй аудиторії конкретного шоу.
Я…
Я комедійний актор у країні, де на шоу допускаються всі вікові категорії.
В інших країнах усе інакше.
Деякі історії недоречні для дітей.
У тебе були проблеми?
Я висміяв Дядька Ту, нашого попереднього прем'єра.
Я зробив це, коли він уперше став прем'єр-міністром.
Після цього мені подзвонив військовий.
Справжній військовий.
Я знаю, що він справжній, бо він назвав своє звання.
І я пам'ятаю його голос.
Його ім'я вам усім відоме.
Але я не хочу мати проблем, назвавши його ім'я.
Обмежимося тим, що він подзвонив мені.
Він мені не погрожував.
Він мене просто попередив.
-Гаразд. -І він був дуже ввічливим.
Спершу він зателефонував моїй помічниці
і сказав передати мені, що він дзвонив.
Коли я побачив записку, то отетерів.
Тому я негайно передзвонив йому.
Він сказав: «Ноте, це…
Я…
Я просто хочу вам сказати,
що ми бачили ролик.
Ми бачили, що ви зробили.
Прем'єр-міністр не проти.
Так, він бачив.
Просто я хочу дещо сказати,
раптом ви забули,
що ви — взірець для молоді.
Може, ви цього не усвідомлюєте.
Будьте обачним щодо того, що говорите публічно.
Це застережні заходи.
Щоб наша молодь хибно не зрозуміла…
що наш прем'єр-міністр упертий».
Що хибно не зрозуміла?
Ми всі це знали.
«Будьте обачнішим,
коли говорите публічно.
Треба перевіряти факти. Ми зовсім не сердимося.
Ми не обмежуватимемо ваші права. Робіть, що хочете.
Але будьте обережні.
Не хвилюйтеся. Я ваш великий фанат.
Я обов'язково піду на ваше наступне шоу».
Я подумав: «Я вас запросив?
Я хочу вас там бачити?»
-Якось так. -Ясно.
А ще нещодавня історія з паном Срісуваном.
ТЕ, ЩО НОТ СКАЗАВ У DEAW 13 — НІСЕНІТНИЦЯ
Я нечасто користуюся соцмережами.
Я почув новини, коли вийшов прогулятися.
Хтось сказав: «Я за тебе!»
Мені це казали люди на вулиці.
Таксист сказав:
«А позвіться до нього!» Я: «До кого?»
«Я надіслав вам гроші, щоб допомогти!»
Що надіслали?
Я гадки не мав, що сталося.
Мене підбадьорювали.
Якщо тебе починають підбадьорювати, це означає, що ти в халепі.
Переглянувши новини, я зрозумів, що йдеться про Срісувана.
Я був шокований.
Власне, він не позивався до мене. Просто подав скаргу.
Бо позивачами мають бути Лунґ Ту і Лунґ Пом.
Вони могли позиватися.
Він лише виклав скаргу на цей рахунок.
Я…
Власне, маю йому подякувати.
Він допоміг розкрутити моє шоу на Netflix.
Я маю подякувати йому.
Це правда. Дехто міг і не знати про твоє шоу на Netflix.
Це шоу також буде на Netflix.
Щоб підняти наш рейтинг, ти маєш щось зробити.
-Вдарити його? -Ні!
Люди думали, що я заплатив декому, щоб його вдарили.
-А ти платив? -Ні!
За тих обставин можна було подумати, що я заплатив.
Я запевняю, що ніколи нічого такого не зробив би.
Але чи надсилав я гроші? Так.
Стривай, це жарт. Це може засмутити його.
Срісуване, я…
захоплююся вами.
Бо ви…
Як це сказати? Він має чотири основи успіху.
Пристрасть, старанність, свідомість і дослідження.
Він пристрасно любить щось одне і постійно цим займається.
Робіть це знову і знову без вагань.
У нього є всі ці базові риси.
-Так. -Але…
Скажімо так,
я не вважаю його дивним.
Гаразд.
Знаєте, у школі завжди знайдеться таких один-два.
Таких собі донощиків.
Зазвичай це улюбленці вчителів.
«Міс, а Удом їсть».
Щось таке.
«Міс, а він не заправляє сорочку».
«Міс, а він сьогодні тричі ходив у туалет».
Вони всі такі. Вчителі таких люблять.
У них хороші оцінки.
Але друзі їх не люблять.
Гадаю,
Срісувану годі прагнути світла софітів.
Цього світла дуже багато.
Софітів багато. І світло таке яскраве.
Яскравіше за штучне сонце Лунґ Ту.
Він як джерело світла.
Йому не треба його шукати чи щось робити.
Твоїм ім'ям уже все сказано.
«Срі» означає «яскравий».
Це також означає «яскрава аура».
«Суван» — золото або золотий. У нього золота аура.
Його прізвище — Чанья.
Це означає «етика», якої йому бракує.
Це комплімент?
-Просто знайте, що я вас підтримую. -Так.
Ноте, я звернув увагу на людей за тобою, не схоже, що вони в захваті.
Думаю, нам варто помінятися місцями.
Гаразд.
-Поміняймося місцями. -Добре.
Щоб і вони бачили твоє обличчя.
Так краще? Тепер усе гаразд?
-Ви всі побачите моє обличчя. -Так.
Ти перший, хто представив стендап-шоу в Таїланді.
Твій перший виступ відбувся в 1995 році.
Тоді тайці не були знайомі з таким видом шоу.
Хіба що з фільмів, західних фільмів.
З чого все почалося?
Як і ти, я раніше про це не чув.
Якось Аео, тренерка з акторської майстерності,
сказала, що я маю відіграти стендап.
Я не розумів, що це.
А ще був Чонпракан Чанрюн.
І він — теж тренер.
Вони обоє казали те саме.
Ми сиділи разом, і вони сказали це.
Казали, що я гарний оповідач.
Я питав інших про це, але вони не могли відповісти.
Я був соло-коміком, що розповідав анекдоти.
Я не знав, як це робиться.
Тож я попросив подругу купити в Англії відеокасети зі стендап-шоу.
І я дивився їх.
Я не розумів, бо запис був англійською.
Пам'ятаю, я найняв учительку англійської.
Її ім'я Келлі.
Вона викладала англійську в Лампанґу.
Ми зустрілися і разом подивилися запис.
Вона дуже сміялася.
Я питав її про те, що казав комік.
Вона трохи знає тайську.
Вона сказала: «Він говорив про сім'ю. Це було про сім'ю».
Тепер я був ще більше збентежений.
Я просто хотів дізнатися, як це зробити.
Як почати й закінчити шоу.
Як він просто кладе мікрофон і йде.
Для мене це було новим.
Тепер мені стало цікавіше.
Я спробував.
Я почав з написання сценарію і виступу на маленькій сцені.
Тоді я входив до групи коміків.
Вона називалася «Операція Сміху» У ній було багато коміків.
Я йшов методом спроб і помилок.
Я просто продовжував це робити.
На це пішло близько двох років.
Я робив це потайки.
Бо в глибині душі я вірив, що зможу.
Для всіх, хто хоче бути моделлю:
що більше ворогів, то більше роботи.
Якщо ви невгамовні та нетерплячі, ви можете бути моделлю. І ось чому.
Хто це?
Та хто ти такий?
Чоловіка не бачили?
Перш ніж піти за лаштунки: «Він досі дивиться?»
А як щодо назви «Мікрофон Deaw»?
Коли я вирішив зробити перше шоу у страховій компанії Muang Thai Life,
я мусив дати назву шоу.
Я не можу вживати слова «стендап», бо люди не зрозуміють.
Тоді люди цього не знали.
Я подумав, що назва має бути простою та тайською.
Я намагався вигадати назву для афіш.
Я думав про це, коли дивився телевізор.
Ішов тенісний турнір.
Так, це був теніс.
Диктор казав щось на кшталт:
«Жіночий одиночний розряд» чи «Чоловічий одиночний розряд».
Класне слово «одиночний» — deaw тайською. Я використав це слово,
і додав на плакат «Мікрофон deaw».
Так і виникла назва.
Виявилося, вона чіпляла.
Я не знав, що зайду так далеко.
Ніколи б не подумав про таке.
Я був юнаком,
який довіряв своїм відчуттям, що йому вдасться.
У Таїланді
ти започаткував жанр стендап-комедії.
І досі
не так багато людей виступають зі стендап-шоу.
-Менше… -Ніж мало би бути.
Так. На відміну від епохи комедійних труп, яких було багато.
Стендап-комедія зовсім не така.
У чому ж причина?
Гадаю, це через обмеження свободи слова…
у нашій країні.
Це один із факторів…
який не дає жанру розвиватися.
Як у місці без сонячного світла
дерева не ростимуть.
Зараз усе інтенсивніше.
У нас є проблеми расизму…
-Цькування. -Цькування та знецінення.
Теми нації, релігії та королівства — теж табу.
І тема сексуальності.
Як ЛГТВ…
-ЛГБТ. -ЛГБТ і багато іншого.
Багато заборон.
Це все табу.
Сучасні люди дуже чутливі.
Думаю, це обмежує коміків.
Новим комікам важче.
Я справді бажаю успіху новим комікам.
У цій країні непросто робити стендап-комедію.
Є ще й ті, хто готові позиватися до вас.
Розумієш?
Це суцільний стрес.
Ще одна річ, яку я підмітив на твоїх виступах, —
що ти сам на сцені.
З одним мікрофоном.
Я подумав: «Боже, яка самотня професія».
-Це правда. -Сам на сцені.
Ніхто тобі зовсім не може допомогти,
раптом щось трапиться. Це так?
Це страшно.
Я роблю це вже близько 28 років.
Мені щоразу страшно.
Я ніколи не міг розслабитися перед виходом на сцену.
Ніколи.
Я так хвилювався.
-За що? -Що забуду сценарій.
Це був би провал.
Кого мені спитати?
Я писав сценарій на руках.
Але поки я виступав і жартував,
я не знаходив вдалого часу…
Глядачі б помітили. І такі: «Якого біса?»
Це неможливо зробити.
Я не знав, що робити.
Я ставив папірець з дрібними літерками на край сцени.
Під час виступу я дивився на нього.
Я не міг прочитати. Літери були замалі.
Я не можу просто підійти та прочитати.
Тобто на сцені ані сценарію, ані записки?
Сцена така сам, як ця.
Така відкрита?
У цій професії треба вміти рятувати себе самому.
Ось чому це захоплює.
Це як піднятися на гору голіруч.
Розумієш, про що я?
Так цікавіше.
Але коли маєш мотузки та інструменти, здається, що…
Це недобре.
Ти не забував сценарій?
Часто.
І що ти робив?
Було якось одне шоу.
Я…
читав реп.
Люблю писати реп.
Щось таке.
У написанні репу
всі рядки мають римуватися.
Один рядок не римувався.
Ненаголошений.
Тож коли я читав реп на сцені,
я випадково подивився на декого.
І я втратив зосередженість.
Я побачив акторку, вона прийшла на моє шоу зі своїм хлопцем.
Я читав реп на сцені.
На якусь секунду я подумав:
«З ким це вона?
Хто це?
Це не той, кого показують у новинах».
Хлопець сидів, відвертаючись…
Припустимо, ти — це я.
Певно, вони сварилися, бо він сидів так.
Було очевидно, що вони супилися.
Я подумав: «Чого вони насупилися?»
Поки я думав про це, я забув текст.
І такий:
«Чорт.
Я влип».
Була така тиша.
Я…
Знаєш, що я зробив?
Я сама поїду додому Ти знаєш, я можу
Ти хотів мене підвезти Я дала добро
Не я це почала Ти попросив мій номер
Ти дзвонив і писав мені Не кажи, що не пам'ятаєш
Я і сама прекрасно Сиділа вдома на вихідних
Це ти мене запросив погуляти
Кожне свято й річницю Ти даруєш мені подарунки
Що б я не схотіла Ти дістанеш усе
Я забув.
І я зізнався. Я сказав глядачам правду.
«Я забув».
Вони сміялися.
Вони думали, я жартую.
Що потім я скажу, що смішне.
«Народ, вибачте, я забув».
Гей.
Просто вилетіло.
Що б я не схотіла…
Секунду. Поговоріть між собою.
Я сів на краю сцени і намагався подумати.
Я намагався згадати.
Вони так сміялися.
Вони досі думали, що я жартую.
А я не жартував. У голові була просто діра.
Народ,
я впораюся.
Таке життя стендап-коміка.
Просто…
Я забув.
Дайте мені секунду.
Робіть, що хочете.
Ви колись щось забували?
Наприклад, ім'я людини.
От крутиться на язику.
Так і було. Я не міг згадати.
Я не знав, що робити.
Я молився і таке інше.
Я так хвилювався.
Я намагався хоч щось зробити.
Ні, нічого не приходило на думку.
І я здався.
Я вирішив змінити тему.
Таке було моє рішення.
Я хотів зізнатися у своєму провалі.
Коли відпускаєш,
і більше не відчуваєш тиску, то все згадуєш.
Не розходьтеся додому. Секунду.
Ти зробиш усе Щоб дістати це для мене
Я і сама прекрасно Сиділа вдома на вихідних
Це ти мене запросив погуляти
Ти завжди балуєш мене
Я і сама прекрасно Сиділа вдома на вихідних
Це ти мене завжди запрошував погуляти
Ти завжди балуєш мене
Вічно чіпляєшся
Коли в мене місячні Ти купуєш мені знеболювальні
Я хочу дещо спитати.
Чи хотів би ти ще щось зробити,
але не мав нагоди?
Я маю лиш те, що не хочу робити.
Серйозно.
Я просто хочу сидіти вдома та малювати.
Обожнюю це.
-Малювати? -Так. Це все, що я хочу.
Для мене малювання — це справжня робота.
Саме так.
Стендап — це моє хобі.
Я роблю це час від часу.
А малюю я щодня.
СТУДІЯ HAPPYLAND, БАНГКОК
Це твоя студія, про яку ти казав.
Можна назвати це лікарнею.
Чому?
Для мене це як кабінет терапії.
Щоразу, коли мене охоплюють почуття,
позитивні чи негативні, я випускаю їх тут.
Тому для мене це терапевтична кімната.
Коли ти почав займатися мистецтвом?
Коли це стало твоєю пристрастю?
Чесно кажучи,
власне, це…
спосіб вижити для хлопця із Суріна.
У дитинстві я переїхав із Чонбурі до Суріна.
Усі мої друзі були кхмерами.
Я не встигав за ними,
бо почав із середини семестру.
Я не знав камбоджійської, тому не мав друзів.
Живопис і малювання рятували мене від самотності.
-У тебе виходило? -Ні, не дуже.
-Це були такі хаотичні лінії? -Так.
-Коли я виріс, то краще не стало. -Як і раніше.
Згодом ти поставився до цього серйозно і вступив до Академії мистецтв Почанґ.
-Так. -Отже, тобі це подобається.
Закінчивши школу,
я вчився в художньому коледжі Архівасилп.
Я обрав цей шлях, бо мені не подобалися інші предмети.
Я погано знав англійську чи математику.
Вміння малювати в мене було вище середнього.
Це як моє особисте укриття.
Після навчання в коледжі я вступив до Почанґа.
Я не був там найкращим студентом.
У мене були погані оцінки.
Їхні роботи були чудові, а твої — не дуже.
Так. Саме так.
Мистецтво стало моїм захопленням.
Я помішаний на цьому. Це частина мого життя.
Не можу кинути це заняття.
ЧЕЛСІ, НЬЮ-ЙОРК 2009 РІК
Я був на твоєму останньому шоу Deaw 13.
Це було на сцені.
Ця колекція, так?
Це було на шоу Deaw 13.
Як у тебе виникла така ідея?
Чому вони такі чудернацькі?
-Тут усе змішане. -Твоя фантазія.
-Монстри, демони тощо. -Із твоєї уяви.
Через якийсь час це переросло в почуття.
Наприклад, Невпевненість.
І…
Хіть.
А також Бажання, Жадібність,
Озлобленість і Жага помсти.
Тут усе змішане.
Зараз…
десять по третій ранку.
Я не знаю, чому я прокинувся.
Я не можу спати.
Зробив кілька ескізів.
Що це в біса таке?
Схоже на плескальника.
Не знаю, як це назвати. У моїй голові багато ідей.
Він стане цим персонажем.
ВОРОНКА
Я зроблю робота на ім'я «Перевтілення».
Гляньте! Одним оком.
І ось ще цей. Бачите?
Чому я прокинувся о цій годині?
Монстр, знижка 80%.
РОЗПРОДАЖ
Ось. Покажу вам трошки.
Кульгавий монстр.
Коли я робив маленьких,
я саме готував своє шоу.
Тож замість створення фону,
я використав їх.
Для цього зробив їхню збільшену версію.
Тож цей став тим.
Саме так. Так, цей.
-Щоб вони ідеально вписалися у фон. -Саме так.
Але перед тим, як зробити великих, я мусив зробити маленькі.
Я хотів побачити, яким буде освітлення.
І загальний вид.
Спочатку я мав усе перевірити,
щоб пояснити знімальній групі, що я хотів побачити.
Вони запитали, яким я бачу задній фон.
Я сказав, що не впевнений, але маю таку ідею.
І вони зрозуміли.
Такого розміру?
-Так. -Отакий загальний вид.
Треба було подумати і про матеріал.
Бронза не підійде, бо вона важка.
-Її буде важко підняти. -Так. І це дорого.
Краще склопластик. І треба було подумати про колір.
Річ у техніці.
Це та, що була на сцені?
-Так. -Це була одна зі скількох?
З-понад 200, гадаю.
-Понад 200. -Так.
Я бачу тут ще й іграшки.
Надихнувся з магнітів на холодильник.
Ідея полягала в тому, що можна змінювати їхні прикраси.
Ідея виникла, коли лікар сказав зав'язувати з цукерками.
Тому вони й у вигляді цукерок.
Я десь такий бачив.
Цікаве в тебе бачення.
Може, займися мистецтвом?
-А це весело. -Так.
Коли ти не працюєш, ти ходиш, милуєшся своїми роботами?
Так.
-Як дитина своєю колекцією фігурок Гандам? -Так.
Вночі, коли мій персонал іде, я йду в майстерню.
Я ходжу в самій білизні.
Вмикаю світло, ходжу навколо й дивлюся на них.
Обожнюю це.
Це наповнює мене щастям, не можу пояснити.
Гадаю, люди, які люблять амулети, можуть мене зрозуміти.
Вони можуть весь день дивитися на амулети,
як і я.
Це те саме відчуття.
Це те, чим я захоплююся і що я люблю.
Я дивлюся. Кручу в різні боки.
Тоді я подумаю, як його вдосконалити.
У мене завжди виникають нові ідеї.
Мені це не набридає.
-Давай. -Це одна з моїх улюблених.
Це…
-Мумія? -Так.
Мумія з колесом.
Так, вона.
Бачиш?
Коли закінчив цей варіант,
я подумав: «У неї є колесо, але, можливо, я можу додати щось іще».
Я не знаю, як інші,
але для мене Нот Удом —
митець.
Коли я вперше побачив Людопса, я побачив зв'язок між тобою та мистецтвом.
Я бачив його на шоу Deaw 7.
-Так. Шоу Deaw 7. Так. -Так?
Та іншого — у Чіангмаї.
-У магазині морозива. -Так.
Як ти придумав Людопса?
Ідея прийшла, коли я був у декого закоханий.
А вона була…
-А до неї тобі було далеко? -Саме так.
Ти був не її рівня.
Я почувався андердогом.
Додати певне відчуття зневаги через мої недоліки.
Я завжди почуваюся андердогом.
Тож я схотів зробити автопортрет.
З того все й почалося.
Я поставив його на сцені Deaw 7.
Після шоу я його знищив.
-Бо це був лише фон. -Гаразд.
Потім я зробив нового для магазину морозива.
Оскільки я робив чашки й тарілки для магазину морозива,
то я зробив і його.
Я ще й дечому навчився — обпалювати кераміку.
Це кераміка?
Так, це кераміка.
Я мав вчитися та робити це одночасно.
Спочатку я зробив близько 30 штук.
Половина з них розбилися.
Мене влаштовували ті вдалі 15.
-Під час перевезення… -Вони розбилися.
Так. На деяких були тріщини. Тож лишилися тільки ці.
-Це все, що в мене є. -Правда?
-Вони бездоганні. -Гаразд.
Гадаю, ти творив ці колекції в один період.
Схоже, між ними є зв'язок. Правда?
Це було після того, як я навчився обпалювати кераміку.
Не знаю вже, як давно.
Напевно, під час шоу, коли я тролив військових.
Так.
Пам'ятаєш, мені дзвонив військовий?
Так.
Я…
Я довго вагався.
Дратувався.
Я не знав, як це випустити.
Я не викладаю свої почуття в інтернеті.
Я висловлюю свої почуття у своїх роботах.
Тому я ліплю ці фігурки. Я навіть піч купив.
У дворі. І не треба їхати в Лампанґ чи Чіангмай.
Я вчився обпалювати.
Щоб було зрозуміліше,
ніби я до чогось закликав.
Як знак.
Це ніби вираження протесту.
Він обмотаний мотузками та дротами.
Це почуття пригнічення.
Я не хочу пояснювати. Я так відчував.
Це як щоденник чи нагадування про той час.
Ти казав,
що сьогодні багато людей люблять публікувати свої почуття в соцмережах.
Отримуючи реакцію на допис, вони почуваються спокійно.
Але це ти створюєш сам на сам у себе вдома.
І це допомагає? Ніхто ж їх не бачить і не знає про них.
Вони — це прояв моєї душі. І важливо лиш це.
Гадаю, добре, що на них не буде реакції.
Могла бути й негативна реакція, а я не хочу мати з цим справу.
Я просто відпускаю почуття та йду далі.
-Це розпис по дереву. -Так, по дереву.
Та ти помішаний на цьому.
Їх так багато.
Коли ж я це намалював?
Рік 2014.
-Я намалював це у 2014 році. -Майже десять років тому.
О, і цю теж.
Це 2015 рік.
А ця 2017 року.
Я намалював їх десь у цей період.
Я десь і тут бачив пазик.
Нащо ти це зробив?
Я не малював це на полотні.
Це дерев'яна панель.
Тож замість того, щоб наносити лінії пензлями,
я взяв теслярський інструмент.
Схожий на дриль.
Це фрезер.
Цим теслярським інструментом я намалював лінію.
Ще в мене був інструмент для різьблення по дереву.
Це як різьблення по дереву.
Нагадує наш урок мистецтва.
Це як перенесення візерунка.
Я хотів нерівну поверхню. Я не хотів, щоб вона була гладкою.
Схоже на ремісничу роботу.
Це передає історію, яку ти хотів розповісти?
Груба поверхня передає якийсь сенс?
З чого починається: з техніки чи з історії?
Спочатку відчуття, потім техніка.
Коли мене щось бентежить,
я хочу, щоб поверхня була такою.
Картина чи малюнок на полотні не передає в достатній мірі.
Я мушу вирізати й шкрябати це.
Усюди пил. Звук інструмента лунає…
Перші думки — як це буде класно.
Потім —
про історії, які я хочу розповісти.
Мої картини — це суміш.
Простими словами:
ці картини напівабстрактні.
-Так, напівабстрактні. -Саме так.
Деякі з них зрозумілі, інші — ні.
Але абстрактні роботи незбагненні.
Тож вони напівабстрактні.
Тепер я хочу визначити мій напівабстрактний стиль
як сон.
Уві сні ніколи не відбувається щось одне.
Не буває так: «Учора мені наснився крокодил».
Радше: «Крокодил переслідував мене, тому я стрибнув у річку.
А там був дух і мій старий учитель.
Мій хлопець сказав, що їжа готова».
Це напівабстрактно.
Мої роботи саме такі.
Це те, що я відчував до когось і чогось у певний час.
Поєднувати це дуже прикольно.
-Гаразд. -Це закарбовує певний момент.
Показує, як мені було важко.
Насправді я не хочу пояснювати,
бо цікаво дозволити людям самим інтерпретувати.
Це може вплинути на їхнє уявлення
або вони відчують зв'язок з історією.
Комусь це подобається, комусь — ні.
Я бачив іншу колекцію,
дуже схожу на цю.
Це колекція пінг-понгу.
Спершу форма була квадратна.
-Так. -Я змінив їхню форму на цю.
Я хотів перевірити, чи зможу я це зробити.
Або чи вийде в мене.
Чому ракетка для пінг-понгу?
Гадки не маю.
Серйозно, я не знаю.
На мої роботи прийшов подивитися один критик.
Ось як він це витлумачив.
«Це тому, що ти працюєш сам.
Тобі варто з кимось поспілкуватися.
Або із собою».
Я ніколи про це не думав.
-Ти не знав? -Так.
У його розумінні я хотів сказати, що хочу з кимось спілкуватися.
Якщо чесно,
ця робота — п'єса одного актора.
-Дуже усамітнена. -Ти просто малюєш.
Саме так. Так.
Те саме, коли ти пишеш книгу.
Щоб зосередитися, ти маєш бути сам.
-Інакше втрачаєш фокус. -Так.
«Тобі потрібне спілкування».
Він так сказав, і я в дечому згоден.
-Можна глянути з іншого боку? -Так.
-Це щоб вішати. -Гаразд.
Я думав, ти пофарбуєш з двох боків.
Власне, і пофарбував.
Отам.
-Я пофарбував цю з обох боків. -Ясно.
У тебе й розміри різні.
-Це я зробив давно. -Там вішак.
-Так. -Ти божевільний.
Я спочатку розмалював цей бік.
І я хотів малювати далі.
У мене була купа ідей, але дерева не було.
Цю форму не зробиш за один день. На це потрібен час.
Щонайменше десять днів.
Тож я вирішив розмалювати цей бік.
-Ось. -Гаразд.
Я розмалював цей бік.
Маю обрати, який бік кращий.
Я покажу те, до чого зараз лежить душа.
Коли мені це набридне, я переверну на інший бік.
Так.
Щойно я думаю: «На це здатні тільки божевільні», —
він це робить.
Я знав це.
Що я помітив у цих роботах,
особливо в цих трьох,
у них усіх є стіл.
Так.
Про що ти думав? Чому стіл?
Під ним ще й спить хтось.
У мене на думці було одне слово.
Воно походить від словосполучення «стіл шефа».
Зараз це дуже популярно.
Я…
Несподівано придумав такий термін, як «стіл жартів».
Я не знав, як я до цього дійшов. Просто так вийшло.
Мабуть, це тому, що я жартівник чи комік.
Тож це ніби мій «стіл жартів».
Знаєш, коли я з кимось говорив про тебе,
ми кажемо те саме.
Ми хочемо знати, що в тебе на думці.
Чому твої роботи такі?
Твої думки — як парк розваг.
-Щось таке. -Я не впевнений.
Може, це…
Гарне запитання.
Відповідь така: вони в моїй голові.
Їм усім там тісно.
Іноді я не можу заснути, тому прокидаюся рано.
Коли я прокидаюся, перше, що спадає мені на думку —
це божевільні образи, правда.
«Я це намалюю».
-«Я використаю цей і цей колір». -Ясно.
Іноді в мене відчуття…
що маю психічний розлад.
Тому, певно, ця кімната схожа на лікарню.
У моїй голові повно цих образів.
Я хочу знати, чи всі митці такі.
Щодо малювання — це природно.
Але щоб зробити шоу, я маю докладати більше зусиль.
Я маю ретельно обирати історії та жарти.
А оце —
просто ллється через краї.
Я не перебільшую. Я не можу вхопити всі свої ідеї.
-Гаразд. -Я не можу всі їх втілити.
Хотів би я мати десять рук, щоб зробити це.
Може, тому ти такий багатозадачний.
-Так. -Просто хочеш зробити все.
Я ніколи не роблю щось одне. Я робитиму те й те одночасно.
Багато речей одночасно.
Переповнює відчуття, що всередині стільки ідей.
І ти хочеш їх витягти.
-Так. -Буваєш забудькуватий?
Багато людей не пам'ятають своїх снів, і це дуже засмучує.
Так. Зі мною теж таке трапляється.
Я прокидаюся і малюю свій сон.
Я намагаюся згадати, що було уві сні.
Я можу цього не пам'ятати або згадати щось інше й цікаве.
КЛАСНО
СОВА
ПІДБОРИ ТІТОНЬКИ
ДИВНА РОБОТИ НОРМАЛЬНОЇ ЛЮДИНИ?
Можна побачити твої ескізи?
Я бачив, що ти постійно робиш ескізи.
Кожного дня.
А ця купа?
Як ти це робиш?
Наприклад, це, про що ти думав?
Що за історія?
Скажімо так, це все — мої почуття, а не думки.
Гаразд.
Щоб народити ідею,
треба вкласти енергію в думки, а не в почуття.
Коли я щось відчуваю, я хапаю папір і бризкаю на нього фарбою.
Як діти роблять.
-Це смішно. Це безглуздо. -Гаразд.
Я розбризкав фарби і щось написав.
Глянь! Це цитата.
«Короткий біль кращий за тривалу травму».
-Що це таке? -Ще й етикетка.
Якось я пішов до лікаря.
-Здається, це було від печії. -Гаразд.
Це як щоденник.
Розумієш?
Щоб нагадати тобі про біль у животі.
Саме так. Я приклеїв це тут.
Це може бути чек з магазина.
І я приклеюю його.
А це?
«Твоє щастя залежить від твого ставлення, а не…».
-Не можу прочитати. -«А не від того, що ти маєш».
Розкажеш про це? Це просто вирвалося?
Це для самонавчання.
Я просто десь наткнувся на цитати.
-Ти їх переглядаєш? -Так.
Це перетворюється на витвір мистецтва?
-Так. -Справді?
Наприклад, оце.
Просто зробив ескіз для розваги.
Це качко-зміїна істота.
Я намалював це в 2017 році, давненько.
Потім я подумав, що це дуже вдало. І зробив більшу копію.
Я зліпив мініатюру, щоб побачити, як це виглядатиме.
Звідти й пішло.
Усе починається з чудернацьких ескізів. Як цей.
-Туфля? -Саме так.
Мені стало цікаво, а що як взути туфлю так?
Коли відчуваю, що це може бути цікаво, я починаю ліпити.
Щоб подивитися, чи це передає мої відчуття.
-Гаразд. -Цей поки що ні.
Тому й виглядає незграбно.
Людські ноги не підходили, тому я змінив їх на слонячі.
Це «Мара».
-Чекай! Голова знімається? -Я люблю міняти то те, то інше.
О! Щоб спробувати, чи пасуватиме.
Я придумав це, коли їв гірку диню.
Класна текстура.
У нього ще не було голови, а в мене забракло ідей.
Тому я переключився на це.
-Цей. -Я бачив ескіз.
Після того, як я зробив тіло, я вирішив зробити таку голову.
Бо я побачив мопса.
І тебе осяяло?
Потім я маю глянути, чи добре вони поєднуються.
Коли я відчую, що це те, що треба,
я його запакую і надішлю в ливарню,
щоб там зробили копію.
ЛИВАРНЯ СКУЛЬПТУР, НОНТХАБУРІ
Тут роблять великі фігури.
Тут починається мій хаотичний і метушливий серіал.
Це процес ліплення.
Як гарно.
Це банани. Їх дуже важко робити.
Ніхто не знає.
Усі думають, що ми ліпимо істоту з однієї форми.
Це не так.
Ми маємо зібрати всі шматочки.
Не знаю, навіщо я стільки зробив.
Але якщо їх ніхто не купить, я попрошу маму допомогти.
-Як? -Продавати їх на вулицях.
«Витвори мистецтва! Подивіться!»
Це не скарбнички.
Розумієш, про що я?
Вона ходить і каже: «Хто хоче роботи мого сина?»
«Кому витвори мистецтва?»
Я питав себе, чи розумію я, як це важко.
Я почав розуміти, чому ти весь день цим займаєшся.
Майстернею.
-Можу сидіти тут весь день. -Так.
Розкажеш, над чим ти зараз працюєш?
Килими.
От би моя донька це побачила. Вона любить в'язати.
Можемо приїхати повчитися в тебе?
Авжеж. У нас тут є кілька експертів з килимів.
Чому ти зацікавився килимами?
Я відчув, що хочу змінитися.
Я працював з деревом, грубим і твердим.
Я хотів дізнатися, як це,
коли мої ескізи перенесені на щось м'яке.
Це причина.
Я накидав дизайн і перетворив його на килим.
Спочатку я шукав на YouTube, як це зробити.
Це геть непросто.
Треба орудувати тафтинговим пістолетом.
Треба вміти витягувати.
Треба всього цього навчитися.
Я дуже хотів цього навчитися, тож зв'язався з інструктором з тафтингу.
Я попросив їх навчити нас.
-Ти попросив їх? -Так.
Ми організували майстер-клас з тафтингу для моїх співробітників.
Я почав з виготовлення маленьких килимів.
-Цей. Так. -Для практики.
Спершу я тренувався з легкими дизайнами.
Коли набив руку,
я спробував зробити більший килим з простим дизайном.
Вийшло досить гарно.
Довелося навчитися голити спеціальними машинками.
-Це як робити стрижку. -А, ясно.
-Укладка зачіски. -Так.
Потім я почав створювати складні дизайни.
Я робив їх, поки не вдосконалив свої навички.
Цей килим — моя остання робота,
коли я вже навчився.
Коли досяг потрібної пухнастості.
Він не надто пухнастий. Важливі текстура та щільність.
Мені так пощастило, що я маю шанс побачити твої роботи.
Шкода, що мало хто їх бачить.
Серйозно. Просто сидіти та споглядати на цей килим, це…
Здуріти можна.
Я можу стискати його весь день.
Це так приємно.
Як ти й казав. Кожен божеволіє по-своєму.
Усі ми травмовані,
так чи інакше.
Усі люди трохи тю-тю.
Ми поводимося як нормальні. Принаймні я так відчуваю.
З того, про що ми говорили,
я зрозумів, що ти любиш творити.
Ти думав про те, якою буде твоя остання робота?
Думав. Я…
Я вже маю ескіз.
Коли я помру, хочу, щоб мене кремували.
Не хочу, щоб мене поховали.
Після кремації заберуть мої кістки.
І подрібнять їх у порошок.
Потім покладуть у пісочний годинник.
Такий пісочний годинник.
Це кінець Удома Тефаніча.
У моїй кімнаті є величезне дзеркало.
Такого ж розміру, як ця стіна.
Воно з розбитого дзеркала, яке я мав у дитинстві.
На ньому було багато тріщин.
Після душу
я стою перед ним голим.
Дивлюся на себе та розглядаю.
У мене великий ніс, великий живіт,
пласкі сідниці і худі ноги з темними плямами.
Щоразу, коли я дивлюся на себе в дзеркало,
я думаю: «Господи, що я з собою зробив?
Як це все взагалі сталося?»
-Так не повинно бути. -Так.
Що я з собою зробив?
Сьогодні вранці, коли ми їли суп з локшиною,
продавець лотереї каже: «Ви Удом Тефаніч? Ви такий гарний».
Боже.
Я був готовий віддати йому всі свої гроші.
Це твій дім?
Ні, не мій.
Мій будинок був поруч із цим.
Його перебудували.
Він мав таку ж структуру, як і цей.
Він був із дерева.
Тоді в ньому не було стелі.
Якщо дивилися вгору, то було видно дах?
Так.
Як довго ти жив тут?
Дай подумаю. Мій тато помер…
коли мені було 5-6 років.
Після цього мама привела мене сюди.
Я…
навчався тут у початковій школі.
Так. А як ви спали?
Наскільки я пам'ятаю, це було тут.
Звідси й туди.
Ми спали під москітною сіткою.
-Під однією сіткою? -Так. Ще був вентилятор.
Він не крутився.
Бо сітка блокувала його розгойдування.
Тож він такий…
Я не знаю, як мама могла спати. Звук був…
Усю ніч.
Це був такий вентилятор, що на обкладинці мого альбому.
-Справді? -Так.
Я виніс його на обкладинку, бо це стосується мене.
Цей вентилятор завжди…
Як ви проводили ранок? Що ви робили?
Перед тим, як піти на ринок, мама казала мені розпалити вогонь.
-Типу вугільну піч? -Саме так.
Спершу треба було запалити факел.
Тоді моя мама продавала рисову локшину в соусі з рибним каррі.
А ти йшов у душ і потім до школи?
Так. Доводилося йти пішки, бо в нас не було машини.
-До школи далеко було? -Дуже далеко.
-Так. -Багато кілометрів.
Так. І я мав ходити туди пішки.
-Не було велосипеда? -Ні.
Я хотів, бо у всіх друзів він був.
Після школи я повертався пішки додому.
А потім…
Я ніколи не робив домашнє завдання.
-Ніколи. -Просто не робив?
Так. Знаєш чому?
Я мусив мити посуд і каструлі з маминої крамниці.
Мама й сама дещо мила, але я мав допомагати.
А з домашнім завданням ніхто не допомагав.
Ніхто.
Мама була зайнята.
Вона навіть не встигала поспати.
Це був дуже важкий час для нас.
Вона мусила продавати їжу зранку до вечора.
Після цього
мама ставила піч надворі.
І переходила з продажу рисової локшини, Сом Тама та смажених бананів на Пад Тай.
Робота у 2 зміни.
-Вона і вночі продавала їжу. -Так.
Тоді нам було дуже важко.
Я прокидалася о п'ятій і йшла на базар.
Купувала інгредієнти для їжі, яку продавала.
Тоді я відкривала крамницю.
Я все розставляла й прибирала.
Я ставила столи й стільці.
Треба було почистити папаю і зробити суміш для смажених бананів.
Мені було 20 років і я не мала грошей. Я більше нічого не вміла.
У мене взагалі не було грошей.
Гроші від продажу їжі йшли на оренду та рахунки за світло.
І рахунки за воду.
Я просто хотіла заробити.
Але я не думала, що хотіла бути багатою.
Не знаю, як я його виростила.
Який вчинок мами став останньою краплею?
Це закарбувалося в моєму серці.
Ми поїхали на ринок, там був магазин плакатів.
Там було фото собак, що грають у покер. Багато собак за столом.
Вони курили та грали в покер.
Це мене розсмішило і дуже сподобалося.
Я попросив маму купити його.
І вона купила фото собак, що грають у покер.
Ми повернулися додому.
Я побіг до будинку, щоб повісити плакат.
Я хотів повісити його під сходами.
Я шукав клей або гвіздок, щоб прикріпити.
Поки я його вішав, мама зірвала його й розірвала.
Що?
Я був шокований.
Я не знав, що робити. Я був приголомшений.
І вона роздратовано пішла.
Було відчуття, ніби мама дала мені ляпаса.
-Я не розумів, чому вона це зробила. -Ні?
Тоді я не розумів.
Я зрозумів це, коли виріс.
Вона була виснажена.
Вона думала, що я допоможу їй занести речі в будинок.
Папая, кокосова стружка — всі ці важкі речі.
Замість цього я просто побіг вішати плакат.
Їй довелося нести все самій.
Я взагалі не допоміг.
Тому вона так розлютилася.
Я не зрозумів.
Для мене це була травма.
Я думав, чому вона така зла.
І те, що вона робила.
Вона мене ніколи не обіймала. Не робила домашнє завдання.
Вона ніколи не водила мене до школи, як інші сім'ї.
Казки на ніч? Нісенітниці. Таке тільки в кіно.
Я почувався нещасним.
Я думав, що бути з нею — це страждання.
Я вирішив утекти.
Я намагався знайти спосіб покінчити з цим.
Думав, буде краще жити з родичами.
Я бував у них раніше.
Вони дали мені гроші на китайський Новий рік.
Якось я був у них.
У мене було кілька сотень батів.
Пам'ятаю, я витратив їх на їжу.
-Думав, вони багаті. -Так. Тож я пішов туди.
Де вони жили?
Район Бан Бунґ у Чонбурі.
У той час тут не було асфальту, це була червона земля.
Коли повз проїжджала машина, червона земля потрапляла в дім.
Типу такого.
Я вкрав у мами гроші.
Ти вкрав у мами?
Так. У її крамниці був кошик для грошей.
-Гаразд. -Там були монети та банкноти.
А ще амулети. Я взяв тільки гроші.
Я крав їх багато днів.
Того дня я чекав шансу втекти.
Я згадав, що поклав свої речі в сумку «Кодак».
Це був подарунок, але я не знаю, як я його отримав.
І я її сховав.
Мама повернулася.
Як завжди, підійшла до пічки.
Вона почала готувати інгредієнти і сказала:
«Уде, купи мені пляшку соєвого соусу».
Тоді я зрозумів.
Це був мій шанс. Я глянув на неї. Вона була зайнята, я вхопив сумку.
Тоді ходив автобус № 99.
Це був червоний автобус без кондиціонера.
Він зупинявся біля мого будинку.
Я просто побіг.
Я не бачила, але хтось бачив, як він сідав у автобус.
Ви заснули тієї ночі?
Ні. Як я могла спати?
Я думала, що робити.
Ви його не повернули?
У мене не було грошей на квиток. Розумієте?
Потім я зійшов на станції Мо Чіт.
Я не знав, як дістатися звідти до Чонбурі.
Навіть не уявляв.
У тому автобусі був ченець.
Тож я спитав у нього, як дістатися до Бан Бунґа, Чонбурі.
Він відвів мене до…
Там ходив персонал станції.
Він попросив відвести мене на автобус, який прямував до Бан Бунґа, Чонбурі.
Коли я приїхав до родичів,
я збрехав їм. Я сказав, що мама вдарила мене.
Що знущалася наді мною. Змушувала працювати вдень і вночі.
Що вона грала.
Я намагався зробити з неї нелюда, щоб вони пожаліли мене.
Я був таким негідником.
Тепер, коли ти жив там,
коли ти почав думати про маму?
Я про неї не думав узагалі.
Тоді я був такий злий на неї.
Я образився на неї. Мені було боляче.
Я не думав про неї.
Тож я просто втік, коли мені було 15 років,
і повернувся, коли мені було 20.
Я подумав:
«Може, варто провідати її».
Він утік, але я мала вижити.
Я мусила заробляти гроші.
Я не могла все кинути.
Мені треба було платити оренду та рахунки.
Він був лише учнем.
Я думала, що маю вижити, бо я бідна.
У мене нікого не було.
Я зайшов у будинок.
Там ніби час зупинився.
Та сама москітна сітка й вентилятор.
Нічого не змінилося. Мене…
Мене стільки років не було.
Навіть туалет був таким самим.
Я був шокований.
Найважливіше те, що коли я повернувся,
мама збиралася на якусь релігійну церемонію.
Вона одяглася.
Тоді вона вдягнула…
сережки, як це роблять жінки.
Це були сережки з підробки золота.
Вони були старі й поламані, але вона просто хотіла їх одягнути.
І намисто з підробки золота.
Я побачив, що в неї не було переднього зуба.
Я подумав: «У мами випав зуб. У неї він був до того, як я втік».
У неї не було грошей на стоматолога.
Я подумав:
«Боже.
Моя мама…
Моя мама…», — я не знаю, як це пояснити.
Чому її життя було таким важким?
У мене були змішані почуття.
Тобто, тоді я не знаю, скільки я там простояв.
Я такий: «Чорт.
Стривай.
Я…
Я кинув її саму.
Заради комфортного життя.
Я…
залишив її…
страждати саму».
Я подумав:
«Що ти за людина?»
Я почав сумніватися.
«Слухай…
Ганьба тобі.
Ти безсоромний.
Ти думав, що родичі дадуть тобі краще майбутнє.
Ось як воно сталось.
З калюжі та в болото. Краще не стало.
Хто дасть тобі краще майбутнє?»
Тоді я подумав:
«Ти єдиний, хто може це зробити.
Більше ніхто.
Твій молодший брат ще малий.
Старший брат був і загув.
Тільки ти можеш…
створити своє майбутнє».
Я почав замислюватися про це.
Це тому, що ти ріс без батька?
Ой.
Мене засмучувало те, що я чув на свою адресу.
-Так. -Кажуть: «Ти дитина з неповної сім'ї».
Я часто це чув.
Люди казали, що діти з неповних сімей або без батьків
виростуть проблемними.
Ти був таким, як вони казали.
Тож я подумав, що маю бути проблемним.
І таким я був, наскільки я знаю.
Я зрозумів це, коли виріс.
Я подумав:
«Послухай. Це минуле. Твій тато давно помер».
Ну, в сенсі, тато помер, що тепер?
Нехай спочиває з миром. Він уже помер.
Я тут до чого? Це…
Це не впливає на те, чи моє життя стане гіршим чи кращим.
Це не може бути виправданням, що я приношу труднощі.
Він тут ні до чого.
Багато людей часто так роблять.
Для них неповна сім'я — виправдання поганих учинків.
Чекай. Це тут ні до чого.
Це твоє життя.
І твоя відповідальність.
Ти маєш подбати про власне життя.
Не прикривайся цим, щоб приховати, який ти жахливий.
Хто думає:
«Я не можу. Я зламаний.
Мої батьки померли. У мене була неповна сім'я», —
туди-сюди,
прокиньтеся.
І ти відчув, що хочеш піклуватися про маму,
і що ти зробив? Ти сказав їй?
Я їй не казав.
Тепер я…
У мене була нова мета життя.
Раніше я жив одним днем.
Я вчився і зависав із друзями.
У мене не було мети, але тепер це змінилося.
У мене була мета, якої я хотів досягти.
Тож мені довелося припинити бешкетувати.
Інакше мені б не вдалося.
Коли я знайшов мету свого життя,
я намагався не збиватися з правильного шляху.
Я був готовий на все, щоб заробити гроші.
Я дуже старався.
Шукав роботу.
Я потрапив у індустрію розваг. Був статистом, ходив на кастинги.
Я намагався покращити
своє становище.
У той час надходило багато роботи.
Я подумав:
«Можливо, мама може більше не працювати».
Тож я купив будинок площею 96 кв.м у Baan Sindhorn.
Зі своїх заощаджень.
Я платив частинами.
Пам'ятаю, ціна була 1 700 000 бат.
Я сказав мамі:
«Ти не мусиш більше працювати. Живи зі мною.
Я подбаю про тебе».
-Я так їй сказав. -Що вона відповіла?
Я заплакала.
Я готувала Сом Там для клієнта.
Він прийшов і сказав:
«Мамо, переїзди до мене в Бангкок. Я про тебе подбаю.
Я про все подбаю».
У мене ще були сили, а бізнес ішов добре.
Він сказав це, коли там був клієнт.
Я заплакала з товкачкою в руці і вийшла.
Клієнт пішов і ми поговорили.
Він хотів, щоб я жила з ним у Бангкоку, і щоб він дбав про мене.
Я була щасливою. Власне кажучи, навіть більше.
Потім ми жили в тому будинку разом.
Її поведінка змінилася на краще.
Тобто вона більше зі мною спілкувалася.
Було відчуття, ніби ми знову матір і син.
Я дивлюся на вентилятор на стелі
-Що там? -«Дикі ідеї».
Голова болить від диких ідей
«Крутиться в боки вентилятор».
Крутиться в боки вентилятор
«Виглядає чарівно».
Виглядає чарівно
Яка роль твоєї мами у твоїх шоу?
«Мама».
-«Мама Удома». -Вона — бос.
Так, вона бос.
Вона заходить у кожен відділ.
Вона всюди.
Вона була центром.
Вона духовний якір. Вона ще й повар.
Вона влаштовувала кухню там, де відбувається шоу.
Навіть якщо казали, що в будівлі не можна готувати.
-І що вона робила? -Просто ставила пічку на парковці.
-Це дозволено. -Вона там готувала.
А потім заносила їжу.
Вона була хитрою.
Вона намагалася знайти спосіб обійти правила.
-Вона намагалася знайти лазівку. -Так.
Я думаю, вона хотіла…
хотіла готувати гарячі страви.
Ніби домашні страви.
Ніякої холодної їжі.
Так. Вона хотіла, щоб у мене був хороший апетит.
Вона ж знає, які страви та смаки я люблю.
Вона — головна в питаннях кухні.
Окрім приготування їжі, вона влаштувала гральне лігво.
Серйозно. Коли я був на сцені,
вона стелила скатертину на столі.
Мій персонал сідав навколо неї і вони грали в карти.
Вона хоч раз дивилася твоє шоу?
Вона бачила твій виступ?
Не все шоу.
Вона просто…
Вона просто підглядала.
Одного разу, це було шоу Deaw…
-Це був День Матері. Deaw 9? -Так.
Я дізнався, що вона прийшла на моє шоу, тож хотів…
хотів уславити маму.
Я думав, вона дивиться на екран. Я говорив про своє минуле.
Розповів про те, як я образив її.
-Зворушлива промова. -Дуже зворушлива.
Я плакав, коли говорив про це.
Мене захопили емоції.
Ми занесли наші сумки в будинок.
Не пам'ятаю, як пізно було.
Будинок був ще без меблів.
Ми вирішили спати в одній кімнаті.
Там було яскраве неонове світло.
Ми поклали наші старі матраси на підлогу.
І ми заснули в одній кімнаті.
Ми просто тіснилися на матрасі без москітної сітки.
Там був старий вентилятор.
Це… Я дивився на нього.
Тепер я дивився на нього по-іншому.
Тепер він вільно розгойдувався. Розумієте?
Тієї ночі я був такий щасливий.
Ми спали в одній кімнаті. Я закидав ногу на мамину.
Ми розмовляли та їли разом того вечора.
Це була найсмачніша їжа в моєму житті.
Гадаю…
їсти разом як сім'я — це дуже важливо.
Якщо у вас є сім'я,
дбайте про неї.
Гадаю, ніхто не любитиме вас так сильно, як ваша мама.
Пізніше я дізнався, що коли я плакав на сцені,
хтось побіг до неї.
«Пані, дивіться. Він говорить про вас».
Мама грала в карти і сказала: «І що?»
«Він ще й плаче».
«Він плаче? Гаразд.
Нехай плаче.
Дайте йому поплакати. Нехай».
Нехай плаче. Я далі грала в карти.
«Нехай плаче».
-Коли ви це сказали, ви грали? -Так?
«Дайте мені пограти».
Після цього ви жили разом. Ви всюди були разом.
Що ти подаруєш мені на День матері?
Скажи.
Гарну пунью для наступного життя.
Ні. Ти маєш мені щось подарувати.
-Скажи це перед камерою. -Я подарую тобі безмежну любов.
Що означають ці обійми?
Материнське тепло.
Скажи мені, давай.
Подарую 10 000 батів.
Чому ти відпустила його?
-У мене є 10 000 батів. -О, є.
Мій погляд на неї змінився.
Вона стала ніби моєю супутницею.
Супутниця життя для мене —
означає, що ми завжди будемо разом.
Доки смерть нас не розлучить.
Що, якби хтось зняв фільм про твоє життя,
то яка частина життя мала би бути у фільмі?
Це була б найважливіша сцена.
Ця частина має бути там.
Це було…
під час шоу…
Deaw 6.
Гаразд.
Приблизно тоді я познайомився з Пла. Вона власниця Chin Bo Dang.
-Вона власниця групи Iberry. -Так.
Я познайомився з нею.
Враховуючи свій досвід у бізнесі й менеджменті,
вона запитала про мою компанію.
«Ноте, у тебе є бухгалтер?
І як?»
Вона хвилювалася, що я забуду сплатити податки.
Я сказав, що в мене є бухгалтер.
«Я поговорю з нею, якщо ти забудеш».
Вона допомогла провести аудит рахунку.
Бухгалтерка прийшла до мене в сльозах.
«Ноте!» Це було вранці наступного дня.
«Я хочу звільнитися». Вона з півдня.
«Я хочу звільнитися».
«Чому?»
«Пла прийшла спитати про твій рахунок. Вона сказала, що хоче перевірити його».
Я кажу: «І що?»
«Кажу тобі, південці так не роблять».
Це було пояснення.
Південці таке не люблять?
«Це принизливо для жителів півдня.
Я звільняюся». Що?
Мені було шкода, бо вона багато років працювала на мене.
Я вибачився і пояснив, що Пла хотіла допомогти.
«Ноте, я йду. Я не можу працювати, коли мені не довіряють.
Думаєш, я вкрала твої гроші?
Якби я хотіла, я б це зробила.
Я б не працювала з тобою.
Я люблю тебе, але терпіти її не можу».
Я обійняв її. Вона плакала в мене на плечі.
Я сказав: «Мені шкода. Вона просто хотіла допомогти».
«Я звільняюся.
Просто сьогодні».
І вона пішла.
Отак просто.
Я не знав, як сказати Пла.
Вона б почувалася винною.
Тому я нічого не сказав.
Незабаром після цього
я пішов купити стару шафу на ринку Джатучак.
Люблю я старі дерев'яні шафи.
Я ходив до крамниці Роджа, поки він не переїхав на Залізничний базар.
Це була аптечна шафа за 65 000 батів.
Її доставили мені додому.
У мене з собою не було готівки.
Тому я сказав кур'єру зачекати.
Я попросив Тода зняти гроші в банкоматі.
Я дав йому свою картку.
Я написав свій пароль на листочку та дав йому.
«Тоде, зніми 65 000 батів».
«Добре».
Мій дім у десяти хвилинах від банкомату.
Він узяв велосипед.
Скоро він повернувся.
«Ноте.
У вас лише 1 000 батів».
Я такий: «Це не смішно.
Я знімався в кіно. У мене купа грошей. Цього не може бути.
Ти все правильно зробив?
Не можна зняти 65 000 батів одразу.
Це так не працює.
Треба зняти 10 000 чи 15 000 за раз.
Ну ти й дурень!»
Він повернувся.
Він повернувся і сказав: «Те саме».
«Знаєш що, Тоде. Гей, Ауенґ!»
Ауенґ була графічною дизайнеркою.
«Ауенґ, іди з ним.
Навчи його, як треба».
І вона поїхала з ним.
За десять хвилин вони повернулися.
Вона сказала: «Ноте.
Тод помилився.
Це не 1 000 батів.
У тебе лишився один бат».
Один крапка нуль бат.
Так.
У мене був один бат.
Я сказав: «Це неможливо. У мене не може бути один бат. Ти жартуєш».
Оут, з університету Чулалонґкорн,
ми працювали разом, каже:
«Ноте.
Щоб переконатися, ти маєш піти зі мною.
Принеси облікову книгу. Підемо в банк.
Ти дізнаєшся правду».
І ми поїхали туди.
На велосипеді нас було троє.
Через 15 хвилин ми повернулися.
Оут сказав:
«Ноте.
У тебе справді лише один бат».
Я такий: «Чорт забирай! Залишився один бат».
У мене не було грошей, щоб заплатити за ту шафу.
Я позичив гроші в мами.
У тебе лише один рахунок?
Так. Я був спантеличений. Як у мене міг лишитися один бат?
Я подзвонив Пла і спитав:
«Пла, чому в мене залишився один бат?»
Вона швидко приїхала перевірити мій рахунок.
Вона сказала, що хтось забрав мої гроші. Ми почали вивчати.
Ми повідомили поліцію і банк.
Зрештою,
працівник банку запитав,
скільки в мене банківських карток.
Я сказав, що в мене лише одна.
Хтось подав заявку на додаткову картку.
Ясно.
«Ця людина знімала твої гроші щодня».
Щодня.
«Ця людина платила нею за все на світі».
А потім…
Мені показали звіт про зняття і запис з камер відеоспостереження.
Виявилося, що це та бухгалтерка.
Вона мала другу картку і вкрала мої гроші.
Ось чому, вона хотіла звільнитися.
Вона давно пішла. Її не знайти.
У кінці місяця сталася катастрофа.
Виявилося, що вона багато чого не оплатила.
Я мав сплатити внесок за машину та будинок.
Мені довелося стільки розгрібати.
Я був у відчаї.
Я був…
був знаменитим,
але не мав доходу.
Так.
Я був відомим, але не мав грошей.
Тієї миті
я дещо більше зрозумів про життя.
Я був таким спустошеним, коли бачився з друзями.
Розумієш?
«Дивіться!
Ось наш багатий друг».
Що? У мене не було грошей.
«Можна взяти автограф, багатію?»
Це було відчуття ножа по серцю.
Я зрозумів, що вся моя слава не має сенсу.
Вони не знали, що сталося, тому я почувався брехуном.
Я був фальшивкою.
Я був таким на той час.
Я продав усе, щоб мати гроші.
Я продав мамину машину тощо.
Хотів продати один із будинків, та він був в іпотеці.
Я навіть не пам'ятаю, коли це зробив.
Я нічого не пам'ятав про це.
Бухгалтерка знала мою слабину.
Коли я малював, у мене були брудні руки.
Я підписував усе, не читаючи.
Я хотів зробити і все.
Вона забрала мої гроші.
Знаєте, я був відомим актором і коміком.
Усі хотіли послухати мої жарти.
Але мені було боляче.
Зазвичай,
коли я йду в книгарню, я купую всі книги, які хочу.
Тоді я стояв і читав усю книгу.
Я цілий день її читав там, бо в мене не було грошей.
Мені подобалися журнали про дизайн.
Я гортав сторінки. Потім натрапив на статтю, яка мені дуже сподобалася.
У мобільних ще не було камери.
Я просто хотів вирвати сторінку.
Іноді я гуляв з друзями по цеху.
Ми їли разом.
Зізнаюся, я вдавав, що маю піти в туалет,
коли приносили рахунок.
У мене не було грошей.
Рахунок був десь на 1 000 чи 2 000 батів з кожного.
Єдиним виходом було піти в туалет.
Розумієте, про що я?
Мені було так соромно.
Я ще й зустрічався з Пла. Вона з багатої родини.
І в її чоловіка був один бат.
І боже!
Мені було так гірко.
У будь-якому разі, саме Пла допомогла все владнати.
Я позичив гроші в її подруги.
Це була її однокласниця на ім'я Лін.
Пла познайомила нас. Вона не була моїм поручителем.
Я взяв позику в Лін
під заставу свого будинку в Чіангмаї.
Гроші, які я взяв у неї, були на шоу Deaw 7.
Так.
Це справді було шоу заради твого життя.
Боже! Перерва між Deaw 6 і Deaw 7 була суцільним жахом.
У мене був один бат.
Ті часи багато чого навчили мене.
Серед іншого, я навчився економити гроші.
Інвестувати.
Я мусив навчитися цьому.
Так.
Гадаю, дехто з глядачів може відчути,
що я не все в тебе запитав.
Якщо хочете спитати Удома,
підніміть руку. О!
Я почну з неї.
Запитання таке: як комік,
які шоу чи фільми ви зазвичай дивитеся
для розваги?
Рекомендую одне шоу.
Не треба бути коміком, щоб дивитися його.
Це «Таємниця духа».
Його тайська назва Kai Winyarn…
Lok Winyarn, щось таке.
Менше з тим, «Таємниця духа». Рекомендую.
Як повернетеся додому,
подивіться 66-ту серію.
Зараз у шоу близько 150 серій.
Але я рекомендую 66-ту серію під назвою…
Під назвою «Беззаконня».
Запишіть, серія 66 «Беззаконня».
Ведучий шоу — майстер Оле.
Гадаю, він найкращий медіум Таїланду.
Він для мене номер один.
Він бачить, що з вами було.
Він бачить духа навколо вас.
Він може домовитися з духом.
У нього це виходило.
Він робить гідну справу.
Він не просить вас займатися магічними нісенітницями.
Не практикує чорну магію.
У 66 серії йшлося про Салакджит Дуанґджан, співачку.
Сестру Пумпуан Дуанґджан.
Її прізвисько Онґ.
З нею сталося те,
що вона відчувала, що помирає через щось.
Якось вона гуляла,
відчула, що її серце розбито, і що вона хотіла померти.
Так вона почувалася. А ще вона часто хворіла.
Лікарня була для неї другим домом, а вона просто хотіла померти.
Вона звернулася до майстра Оле.
У шоу є ще двоє ведучих — Тоффі та Сомченґ.
Вони ходять до храмів, щоб допомогти їх відновити.
Хочете їх побачити — ідіть до храмів.
Тож Онґ пішла до майстра Оле.
Розказала, що з нею сталося.
Щоразу, коли майстер Оле щось бачить, він каже:
«Я…
Я бачив твоє минуле.
Ти щось йому зробила.
Ти йому щось обіцяла».
Щойно він це сказав, вона відчула щось дивне.
Зазвичай Онґ така проста та мила жінка, як ви.
А тут — щось дивне.
Він каже: «Відчуваєш щось за собою?»
«Так. Відчуваю. Важкість на плечах.
Особливо на шиї».
Раптом вона стала одержимою.
Її голос змінився на чоловічий. Він заволодів нею.
Ніби танок із мечами.
«Чому ти мене вбила?
Я був невинний. Чому ти мене вбила?»
Мені було так цікаво. Я не міг відірватися.
«Чому ти мене вбила? Я був невинний».
Її голос змінився на чоловічий.
«Чому ти мене вбила…»
Майстер Оле сказав, що бачив, що сталося.
Її інцидент стався в сусідньому храмі, де колись було місце страти.
Вони загуглили саме той храм у Сукотаї.
Вони знайшли храм Пхлай Чумпон.
Тож вони вирішили поїхати туди.
Вирішити проблему треба на місці.
Вони всі пішли туди.
Коли вони приїхали, їй стало гірше.
«Чому ти мене вбила? Я ні до чого. Це не моя вина. Чому ти мене вбила?»
Майстер Оле домовився з тим духом.
«Заспокойся».
«Ні!»
«Можеш їй пробачити?»
«Ні за що!
Я хочу її життя. Мені потрібна її кров.
Якщо ти даси мені її кров, я пробачу їй. Зроби це! Негайно!»
Я підсів.
Я кинув усі свої справи. І продовжував дивитися.
«Ти не уявляєш, як мені було боляче.
Я чекав більше 100 років.
Ти змусила мене перерізати собі горло.
Знаєш, як мені було боляче?»
Це було так драматично.
«Знаєш, ніхто не помре від одного порізу на горлі.
Вона змусила мене різати без упину».
Ну, річ у тім,
що в минулому житті Онґ змусила когось себе убити.
Того, хто заволодів нею.
Він був невинний, але вона його вбила.
Майстер Оле сказав: «Я бачив це.
Там були й інші люди.
Це були мати та її дитина».
Вона взяла їх у заручники, щоб змусити його перерізати собі горло.
«Ти знаєш, це було дуже боляче.
Ти змусила мене це зробити. Земля була вкрита моєю кров'ю.
Я хочу твоє життя…»
Майстер Оле переконував його. Він адвокат духів.
«Я хочу її кров! Дай її мені!»
Оле сказав: «Може, вона натомість здасть кров?»
«Ні!»
Він перерізав собі горло, а тут здати кров?
«Ні за що! Ні!»
«А якщо вона здасть кров для 100 лікарень?
Вона робитиме це три місяці».
«Ні! У жодному разі!
Я хочу її вбити. Я хочу її життя».
«А як щодо рукопокладення?
Сотні людей.
Їх висвятять для тебе на тайський Новий рік».
Почувши це, він заспокоївся.
«Хочеш?»
Дух, схоже, йому не повірив.
І майстер Оле попросив фанів шоу висвятитися для нього.
Сто людей на тайський Новий рік.
«Якщо погодишся.
Якщо ти не проти, скажи, що пробачаєш їй».
Ця частина була дуже зворушливою.
Камеру навели на Оле.
Потім — на Тоффі та Сомченґа.
Усі хвилювалися через його відповідь.
«Я пробачаю тобі!»
Зазвучала музика. Люди в тому храмі аплодували.
Він пробачив їй.
Нарешті. Я плакав.
Прийшов монах.
Він сказав Онґ налити воду посвяти.
Власне, не Онґ. А тому духу.
Монах почав співати.
Онґ була…
А він продовжував співати.
Коли він закінчив, вона знепритомніла.
Тоді я зрозумів.
Я маю спонсорувати це шоу.
Я негайно подзвонив Беллі.
«Белло.
У тебе є номер Тоффі? Можеш йому подзвонити?
Я хочу бути спонсором шоу».
Вона: «Яким чином?»
«Не знаю».
«Додати твоє ім'я в шоу?»
«Ні, я просто хочу підтримати шоу.
Я бачив, що в них старі мікрофони.
Спитай, чи потрібні їм бездротові.
Якщо так, купи чотири. Давай. Я хочу взяти участь у цьому».
Серйозно.
Мені воно так подобається.
-Раджу ще подивитися 109 серію. -Оце точність.
Це 109 серія.
Вона називається «Закляття».
Гаразд.
Справа була щодо Карна.
Він — молодий одружений чоловік.
Звичайний хлопець.
Але він відчував щось усередині.
Ніби в ньому були інші люди.
Щоразу, коли він іде до храму, то він блює і йому погано.
Щоразу, коли він зустрічав відомих великих ченців, йому ставало погано.
Ніби щось не хотіло, щоб він робив добрі справи.
Він пішов у лікарню. Йому просто дали ліки.
Сказали, що це біполярка.
Він страждав 22 роки. Поки не зустрів майстра Оле.
Майстер Оле побачив, що з ним сталося.
Він сказав, що в минулому житті Карн був чорним магом.
Він був ченцем, але займався чорною магією.
Він утримував духів і зневажливо ставився до вчителів.
Тому дух пішов за ним у це життя.
Це був не один, а вісім духів.
Вони по черзі заволодівали його тілом.
Біполярний розлад — це дві особистості.
Так.
«Триполярний» означає три.
П'ять…вісім. Це «восьмиполярний».
Подивіться.
Постійна зміна особистостей.
Було страшно круто! До біса добре!
Правда.
Майстер Оле сказав йому, що він зробив, і він мав попросити пробачення.
Вони пішли в храм,
не знаю, у якийсь у Нонтхабурі.
Туди, де він жив у минулому житті.
Вони приїхали туди.
Майстер Оле тримав його руки, щоб він міг говорити з духами.
Він схопив його за руки, той став одержимий.
Він такий…
«Дай йому спокій.
Чого тримаєш його?», — запитав Оле.
«Бо я так хочу».
«Можеш залишити його тіло?»
«Ні!»
«Тоді я мушу тебе покарати».
Воно сказало: «А давай!»
Карн став грубим і агресивним.
«Давай!»
Каже: «Що тягнеш?»
Його знудило і він став нормальним.
Оле спитав його, чи знає він, що зробив, і він відповів «так».
Оле сказав йому, що робити.
Він мав вибачитися за всі свої помилки.
Він також мав віддати жертву ченцям,
щоб духи отримали пунью.
Усі вісім духів, яким він завдав шкоди у минулому житті.
Але один з них не хотів пунью.
Вони билися всередині нього.
Так, наступна сцена.
Він збирався принести жертву монаху.
Жертва була тут.
Ченець сказав: «Молімося».
Спершу мали прочитати «П'ять заповідей».
Ченець співав.
Карн мав повторювати це.
Він боровся з духом у собі.
Воно пручалося його молитві.
Майстер Оле казав йому терпіти та відбиватися.
Один рядок подолали.
На це пішло хвилин п'ять.
Він продовжував молитися і намагався відбиватися.
Ці духи були такими…
Якби це був голлівудський фільм, він точно отримав би «Оскар».
Як реально.
Це було дуже страшно.
Він боровся з вісьмома духами.
Зрештою, він завершив всю молитву.
Ченець облив його святою водою. Він такий…
«Облиш його. Повертайся, де тобі місце».
Я втомився.
Подивіться самі.
Вони його не відпускали.
Я так хвилювався.
Я хотів попісяти, але боявся пропустити.
Мені це цікаво.
Обожнюю це шоу.
Відтоді я став фанатом Тоффі.
Є й інші гарні серії.
Останнім часом Тоффі любить ходити на місце спостереження за НЛО.
Я пішов із ним.
Я сказав, що піду з ним, але він не може мене сфотографувати.
Це довга історія, але я в двох словах.
Я поїхав з ним в Утай Тхані.
У мене завжди купа справ.
Але я ніколи не відмовляюся побачити надприродне.
Я думав, ти за продуктивний вільний час.
-А це не продуктивно? -Я не знаю.
Я хотів знати, чи вони існують.
Мені завжди цікаво — це фейк чи ні.
Піт Тонгчуа сказав, що може з ними спілкуватися.
Я запитав Тоффі, куди він зазвичай ходить.
Він назвав дату і сказав, що це в Утай Тхані.
Тож я поїхав.
Я взяв із собою двох невіруючих.
Це були Белла і Йайа, моя бухгалтерка.
Ми приїхали в готель.
Ми думали, вони прилетять пізно вночі.
Тож ми вирішили подрімати.
Ми приїхали в готель близько шостої вечора.
Ми планували подрімати і прокинутися опівночі.
Я спитав Тоффі, коли вони прилетять.
Він сказав, о сьомій. Я був до цього не готовий.
Я швидко одягнувся. Я не хотів це пропустити.
Бо НЛО ширяють дуже швидко.
Будеш копатися — усе пропустиш.
А якщо буде лиш один НЛО? Я б засмутився. Так далеко зайти і що?
Я приїхав, а це був великий двір курорту.
У той час там не було клієнтів.
Ми могли робити, що хочемо.
Світло вимкнули, щоб ми їх добре бачили.
Тоффі поставив там намет.
Він також мав стілець і покер із собою, щоб грати з друзями.
Він сказав, що НЛО треба покликати.
Я думав, у нього є якась сигнальна панель.
Ну, як у літаку.
Вона надішле сигнал.
І тут
Тоффі сів і почав медитувати.
Хвилинку.
Медитація?
Я не знав, що робити.
Я був…
Спантеличений.
Він не навчив мене їх викликати.
Я просто…
Белла просто лежала на землі.
Хтось сидів у телефонах.
Я вирішив говорити з НЛО.
«НЛО, позаземні істоти.
Мені дуже цікаво,
чи ви справді існуєте.
Якщо так, покажіться. Я приїхав аж сюди, щоб побачити вас».
Я говорив з ними подумки.
Якось так.
Через деякий час Тоффі розплющив очі.
Я запитав, що він їм сказав.
Він сказав, що говорив з ними прямо.
«Сьогодні тут мій хороший друг».
Ти просто можеш їм сказати, що я тут?
І все?
«Він тут. Не розчаруйте його».
Що?
-Тиснув на них. -Клас.
«Так можна?»
«Щоб засвідчити ваше існування.
Будь ласка, покажіться йому».
То отак говорять із НЛО?
Чекай, найкрутіше не це.
Рано сміятися.
Коли він розповів мені, я підняв очі.
У них є один розвідник, який світить зеленим світлом.
Лазерною ручкою.
Він показує, де НЛО, бо небо таке велике.
Там стільки зірок.
Так багато їх у небі. Як мені знати, хто з них НЛО.
Цей хлопець наче напарник Тоффі.
-Він показує, де НЛО. -Так.
«Ліворуч». Я кажу: «Від кого?»
«Я вкажу на нього. Оце ліворуч!»
Він указав.
Чорт, він справжній.
Я не жартую. Я знаю, що це звучить, як «привіт».
Я почувався Пітом Тонгчуа.
Я думав: «Чорт, тепер я один із них».
Вони існують, народ!
Гаразд, послухайте мене.
Венера найяскравіша. Решта схожі на точки.
Але та, на яку він вказав ліворуч, рухалася.
І рухалася дуже швидко.
Коли ми це сказали,
Белла і Йайа, які не повірили, сказали:
«Може, це літак».
Вони глянули в авіазастосунку, чи був поруч літак. Нічого.
Подивилися, чи є літак?
Так. Отже, це був не літак.
А ще інша людина
перевіряла супутниковий трекер.
Нічого.
Це не літак і не супутник, тому це міг бути НЛО.
Літаки зазвичай рухаються так.
Той об'єкт рухався вгору-вниз.
Він рухався…
Чекай! Зірка може так рухатися?
Справді?
Потім я почав бачити все більше. Вони рухалися у багатьох напрямках.
Деякі мерехтіли.
Тієї ночі…
-Я не перебільшую. -Гаразд.
Я знаю, як це звучатиме. Був 51 НЛО.
Але вони були більше схожі на точки.
Що означає НЛО?
-НЛО — це… щось таке. -Невпізнаний летючий об'єкт.
Вони були наче рухомі точки.
Ба більше, Тоффі попросив їх:
«Будь ласка, поблимайте».
-Я не міг повірити. Він такий… -Вони блимали?
Серйозно, я був шокований.
Ми дивилися, поки…
Ми дивилися з 7 вечора майже до півночі.
Тоффі сказав мені відпочити.
«Шоу закінчено».
Він так сказав?
У першому заході було близько 30 НЛО.
Я запитав, коли наступний захід.
Він сказав, близько 4:00 ранку.
Звідки він це знав?
Я спитав, звідки він знає їхній розклад.
Звідки він знав?
Він сказав, що вивчав це понад 20 років.
Відколи дізнався про випадок у Кхао Кала.
Тому він знає їхній розклад.
Я ліг спати і прокинувся о четвертій ранку.
Коли я вийшов,
то почув: «Ось, 37-й НЛО сьогодні».
Я чітко його бачив.
Я подумав: «Що? Це неможливо.
Як розповісти про це друзям? Я був певен, що нічого не побачу».
Я цього не очікував.
Я хотів повернутися додому і пожартувати про подорож до НЛО.
Але виявилося, що вони справжні. Чорт.
Повертаючись додому, я все ще був збентежений.
Я не міг розібратися, що сталося.
Я думав про наступний крок.
У Кхао Калі є клуб НЛО, тож я вирішив поїхати туди.
Але вони там завзяті фанати НЛО.
Це означає, що вони дають ще й імена одне одному.
Так.
Як то — Нептун-16.
Плутон-15.
Вони такі.
У кожного ще є приймачі сигналу.
Я намагався придумати собі ім'я.
Нептун. Плутон.
Віагра-11.
Це не планета.
Я боявся, що заглиблюся.
Тоффі сказав: «Не ходи туди. Тебе сфотографують.
Тут більш усамітнено».
Мене це так захопило.
Не робіть так.
Бо підсядете, як я.
Ми побачили, хто такий Нот Удом Тефаніч.
Ми побачили тебе з інших боків, не лише як стендап-коміка.
Іншими словами:
роль коміка — це лише вершина айсберга.
Після нашої сьогоднішньої розмови
ми побачили решту айсберга.
Він смішний не лише на сцені,
а й у житті.
Це Нот Удом Тефаніч!
Щиро дякую. Дякую.
Дуже всім дякую!
Щиро дякую.
УДОМ ТЕФАНІЧ КІНЕЦЬ
Переклад субтитрів: Дарина Полякова