Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ta izolace, když jste sami zavření v krabici,
když jste sami se svou myslí,
ta izolace dokáže být zdrcující.
Ale když se objeví Bůh, ta izolace se promění.
A právě to se v díře dělo.
PÍSNIČKY Z DÍRY
EXT. VĚZEŇSKÝ DVŮR – DEN KLUK S TMAVŠÍ PLETÍ, 15 LET
Kdybych se mohl vrátit v čase a promluvit si
s 15letým Jamesem,
promluvil bych si s ním o tom, kdo je.
Své mladší já jsem ignoroval.
Snažil jsem se ho pohřbít
a obviňoval jsem ho z toho, že tady trčím.
V jednu chvíli
se rozhodnete, jak se uzdravíte.
Moje první narozky ve vězení? Oslavil jsem 16 let.
Nevzpomínám si, jaký ten den byl,
ale když jsem včera, na své narozeniny, šel spát,
tak jsem si říkal:
„Prožil jsem tady už 16 narozenin.“
16 LET
Ve vězení jsem doslova vyrostl.
18 LET
22 LET
Když se někdo ptá, odkud jsem, chci říct, že ze státní věznice v Kalifornii.
31 LET
Nemám rád duben.
V prvé řadě
je 16. duben den, kdy jsem zabil.
16. DUBNA 2004
Je to těžké výročí. Musím si vždy připomenout
to nejhorší, co jsem kdy v životě udělal.
O tři dny později, 19. dubna, byl zavražděn můj bratr.
To trauma si neustále uvědomuju.
Mám stále na mysli, co jsem udělal
a co se Victorovi stalo.
Duben je jen připomínkou
nejpříšernějšího období mého života.
Každoročně.
Bylo mi 25 let.
Seržant mě zavolá do kanceláře.
Ruce mám spoutané za zády a on řekne:
„Strčte ho do díry.“
A díra je
samotka.
Díra byla místnost nejspíš
dva krát dva metry.
V té díře jsem zůstal
asi dva a půl měsíce.
Když jste tam,
smrt je stále nablízku.
Musíte si vytvořit naději.
Já si naději vytvářím tak, že skládám hudbu.
Obvykle jsem si lehl na zem,
zavřel oči a meditoval
a představoval si svůj život mimo vězení.
Snažil jsem se skládat,
beaty jsem dělal bubnováním o hrudník nebo postel,
a vymýšlel jsem písně.
Můj soused
mě slyšel skládat ty písničky
a řekl mi: „To je dobrý, mladíku.“
Já mu to pak zazpíval,
dělila nás jen tenká stěna,
aby mi řekl svůj názor.
Je to jiný.
Je to šílený.
Je šílený, jak žijeme a umíráme.
Když o tom vyprávím, neustále to trauma znovu prožívám,
tak je mi příjemnější
vyprávět o tom písní.
15. ČERVENCE 2019 NÁSLEDUJÍ PRVNÍ NÁVRHY
VIZUÁLU PRO ALBUM
„DOPIS KÁMOŠŮM“
TEXTURA TOHO VIZUÁLU VYPADÁ/PŮSOBÍ JAKO VZPOMÍNKA.
NEJDŘÍV SCÉNA ČERNOŠSKÉ MATKY, JAK ZPÍVÁ SE SVÝMI TŘEMI DĚTMI.
NEJMLADŠÍHO SYNA BAVÍ ZPĚV NEJVÍC.
„DOPIS KÁMOŠŮM“ JE JEHO PÍSEŇ, JEHO HLAS.
Milost, Bože, dostal mě hřích.
Můj otec říkává: „Bůh odpusť.“
Když seš fakt gangster,
říkáš si, že nesmíš cítit, nic to není.
Chvástáš se pistolí a chceš zabít.
Každý, kdo se vaší frakci postaví,
ten zažije to na vlastní kůži.
Mý oblíbení malí Crips,
tmaví Mac Mafia a Ler,
na mořským dně dávej si bacha,
C-4 je jako náš brácha.
Hledáme smysl v drogách.
Se svým svědomím se perem.
Je to jiný.
Vzpomínky jsou důležité pro to,
abyste si ve vězení uchovali zdravý rozum.
Pamatuju si, možná přesně, možná nepřesně,
ale pamatuju si věci z dětství,
a jak tak sedím v cele, znovu je prožívám.
Připomíná mi to,
že jsem byl člověk
a že jsem člověk.
Než mě zavřeli.
Zbývá vám 60 vteřin.
BYL JSEM ČLOVĚK
EXT. KOSTEL – DEN
MŮJ OTEC WILLIAM
V tom kostele jsem vyrůstal.
Mámy tam mi říkaly Malý William nebo Malý pastor po tátovi.
V téhle části sedávali mladí.
Bylo super zpívat v dětství ve sboru.
Tamhle před oltářem je místo pro sbor.
Sbor stojí přímo přede mnou.
Zpěváci přišli a zpívali přímo tam.
Dětský sbor vedla jeho máma.
Zpíval tam James i jeho sestra, dokonce i Victor.
Máme v našem kostele talentované děti
a Bůh chce jejich talent využít.
- Řekněte amen! - Chvála Pánu.
Chtěl jsem je vychovat v církvi a dát jim sadu dobrých hodnot.
Tak jsem se je snažil chránit
před věcmi, které jim mohly ublížit.
- Tohle je James. - Pan James.
- Rostly mu zuby. - Ano, byl uplakaný.
Byl?
- Jo. - Kolik mu na té fotce je?
Bylo mu asi... pět měsíců.
Vždycky mi říkal, že má hodně vlasů.
MOJE MATKA JANINE
Říkala jsem mu, že nemá.
Že by to jenom chtěl.
Náš starší bratr Victor.
STARŠÍ BRATR VICTOR
- Třináct? - Čtrnáct...
Tady mu je 13 nebo 14 let.
MOJE SESTRA RENEASHA
- Buclaté tváře. - A hele.
To jsem já, James a Victor.
Tehdy jsme ho vezli k babičce.
Mysleli jsme, že už se nevrátí. Nevzpomínám si...
Byli jste zvyklí být pořád spolu.
- Jasně. - Takže...
Ale rozhodně... hele...
Victor byl hodný velký brácha.
Dával pozor na Jamese. Dával pozor na Reneashu.
Miloval své sourozence.
Někdy se s Jamesem poprali,
ale on mu jako starší ukazoval, jak to chodí na ulici,
protože sám taky na ulici fungoval.
Podle mě neměl důvod zaplést se do pouliční kriminality.
Ale asi tím chtěl dokázat svou hodnotu.
EXT. PRODEJNA ALKOHOLU – DEN
Victor mě chránil i šikanoval.
Jako mladšího mě měl pod palcem,
ale nikomu jinému to nedovolil.
Pamatuju si,
že jako malý jsem měl těžké astma, a jednou jsem jel na kole,
snažil jsem se s nimi držet krok,
byli jsme daleko od domova
a já neměl inhalátor.
Dostal jsem astmatický záchvat.
On mě posadil k sobě na kolo
a odvezl mě až domů.
Nevěděl jsem,
že ho život dostihne.
Pamatuju si, jak jsem nemohl ven.
Můj život se asi rozplyne v sen.
Jsem v pasti, zřejmě to nemá smyl.
Ale kámoš se s míčem blýskl.
Mít svý sny je divný.
Ostatní chtěj vědět, zda jsi silný.
Život je jako hra a ulice jako bludiště.
Překvapuje mě, jak jsme
kdysi stříleli na koš na dvorku, čestně.
Jezdili jsme na kolech po Boulevardu.
Teď máme bezbarvý svět plný černých srdcí, jako měl Kain.
Teď cestuju s černým znamením.
Je to jiný.
Je to šílený.
Je to šílený,
jak žijeme a umíráme.
Je to šílený.
Je to jiný.
Je to šílený.
Když Victora poprvé zatkli, ani si nevzpomínám za co,
pamatuju si, že jsem měl pocit, jako by mi vzali bratra.
Vzali mi bratra.
Pamatuju si, jak mi to řekli,
jednoho dne ráno,
že Victor byl u soudu.
Pamatuju si, jak jsem seděl vzadu ve třídě,
a jen jsem se modlil.
„Bože, ať se brácha vrátí domů.
Chybí mně, chybí mámě, chybí tátovi, Bože,
ať se Victor vrátí domů.“
Vzhlížel jsem k němu,
chodil jsem za ním, snažil jsem se být jako on.
Pamatuju si, jak mi v životě chyběl
a snažil jsem se ho nahradit
klukama v jeho věku nebo staršími.
Z těch kluků se stali starší kámoši, s kterými jsem na ulici pekl.
Vyrostl jsem v kultuře gangů.
Tam, odkud jsem, se členství v gangu očekává.
Než mi bylo 15,
rozhodl jsem se,
že budu...
nejtvrdším klukem z gangu.
Že budu ochotný být násilnější než kdokoli jiný.
Dostávalo se mi za to chvály.
Mít přístup ke zbraním
bylo jako mít přístup ke kolu.
Jsou všude.
Kostel už pro mě nebyl podstatný, když se naši rozvedli.
Všechno byla lež. Ve skutečnosti se nemilujeme.
Tebe ve skutečnosti nemilujeme.
A...
Bohu na tobě možná nezáleží.
Ale zrada sebe sama
je ta nejhorší zrada.
„ZRADA“
Přátelé i nepřátelé berou tvůj úspěch stejně.
Čekají na tvůj pád. Počítají tvoje chyby.
Těžký úděl šéfa, vyvažovat ztráty.
Koupím rundu, kolik přátel mě to bude stát?
Piju koňak, potahuju z jointa.
Padám na kolena před Bohem.
Protože i Ježíše zradili.
Kdo mi řekne, jak to všechno zvládnout líp?
Každý je Jidáš, když ho zlákají prachy.
Dobrý Bože,
je to znamení doby.
Zrada od bráchy tíží na duši.
Nezná loajalitu.
Když potřebuješ právníka, on ti nedá ani cent.
Ale práskne tě.
Půjde svědčit a ty půjdeš sedět.
Bylo mi 15, když dostals mě do basy.
Řekli, žes mě práskl, a já řekl, že lžou.
Netušil jsem, že celou dobu mluvíš.
Sakra.
Zrada, zrada.
Byls nenápadnej, čestně.
Plánuješ mě podrazit, čestně.
Byls můj brácha.
Řekni mi, proč mě chceš zabít.
Loajalita se změní, když negr čelí světu, do kterýho si netroufal.
Kde smrt a Bůh jsou důvěrný a je tu lítost.
Samota existuje jen v utrpení mnoha mužů.
V každým oceánu je dost písku.
U všech přátel je spousta hříchů.
Ty i já se modlíme, jen abysme to odčinili.
Vzal jsi život vlastnímu.
Beze zbraně, stačilo mluvit.
Sakra. Modlím se k Bohu.
Ty se modlíš, abys to odčinil.
Vzal jsi život vlastnímu.
Beze zbraně, stačilo mluvit.
Zvednout pravou ruku.
Sakra.
Zrada, zrada.
Byls nenápadnej, čestně.
RODINA
ŘEKNI MI PROČ
Fotografie Jamese ze závěru školního roku v deváté třídě.
Má francouzské copánky. Cítí se jako tvrďák.
Šel mi za svědka.
Vidíte? Pronáší přípitek.
Nepamatuju si, co přesně říkal.
Ale je tam. Přímo tam můj kluk stál.
Zhruba v té době se dostal do průšvihů.
Mezi svatbou a tím incidentem uplynulo osm měsíců.
MAMKA JACKIE, MOJE NEVLASTNÍ MÁMA
Hodně jsem se s Jamesem bavila.
Z toho, co se stalo, jsem byla opravdu v šoku.
Když se Victor vrátil z pasťáku,
oslovil mě Prcku Jamesi.
Já jsem vypjal hruď a řekl jsem mu,
že už nejsem Prcek James, že...
Že jsem chlap.
Násilí a násilné činy
byly nástroj, který jsem používal na všechno.
Ve škole jsem se hádal a rval.
STŘEDNÍ ŠKOLA PRVNÍ ROČNÍK
A někoho zastřelit, to byl
čin největšího násilí.
Chtěl jsem si tak získat respekt.
Abych si tak vysloužil
strach a obdiv,
které má každý gangster.
Pamatuju si jeden svůj rozhovor
s tehdejším kámošem.
Byli jsme stejně staří.
„Brácho, musíme... Musíme si sehnat pistoli a...
Klidně někoho odprásknu, nic to není.
Jdu do toho.“
On řekl: „Klidně vystřelím, ale asi nedokážu zabít.“
Já mu řekl, ať neblbne.
„Tohle jsme my. Co to meleš? Je to, jaký to je.“
Přesvědčil jsem se už předem, že jsem ochotný to udělat.
A v ten okamžik...
Měl jsem pocit, že teď můžu,
že jsem frajer.
Najednou se v mý čtvrti objevil někdo,
kdo představoval výzvu.
Začali jsme se urážet
a já si řekl, že to je moje čtvrť a neuhnu očima.
„To ty máš uhnout mně.“
Šel jsem za starším kámošem a on mi dal zbraň.
Ten mladík přijde na ulici, připravený se porvat,
a já ho zastřelím.
A uteču.
Asi hodinu a půl jsem se potuloval kolem,
pak jsem se vrátil za kámošem,
co mi dal tu zbraň.
A čekal jsem,
že mě zahrne obdivem.
On místo toho vyhrkl:
„Kámo, cos to provedl?
Půjdou po tobě fízli. Tohle není prdel.
Tohle není song,
kde rapuješ o tom, co uděláš,
za tři minuty je po všem, a ty žiješ dál jako nic.
Tak to není.“
Můj syn křičel o pomoc,
ale já ho neslyšela.
On křičel. Ten chlapec křičel.
Bylo mu 15, křičel o pomoc, ale já ho neslyšela.
Neslyšela jsem jeho křik.
Křičel už předtím, než se dostal pro průšvihu.
A kde jsem byla já? Kde byl jeho táta?
Mám od Jamesova právníka spis případu.
Když jsem si ho začal pročítat,
bylo to opravdu nesmírně těžké.
Místo činu,
pitevní zpráva oběti, všechny ty věci,
na které se ani nedokážu podívat.
Nezvládám to.
Smutná chvíle.
BYL JSEM ČLOVĚK.
James spáchal trestný čin
a o tři dny později zemřel můj syn Victor.
Tyto dvě události se odehrály ve stejnou dobu.
Naprosto mě to zdrtilo.
Nedokázal jsem fungovat. Byl jsem ztracený.
Zdálo se mi o Victorovi.
Victor v tom snu procházel uličkou
a pak chtěl nastoupit do auta.
Já jsem na něj zavolal: „Vicu!“
Ohlédl se za mnou
a jen se usmál.
Řekl mi:
„Bude to dobrý, brácho."
Pak nasedl do auta a odjel.
Už jedou, jedou.
Utíkej, utíkej.
ŘIDIČ MÁŠ MÝ PRACHY?
„NEJHLEDANĚJŠÍ“
Pokud mi právní systém nedá doživotí, zastřelí mě vlastní lidi.
Odprásknou mě mou devítkou.
Někdo z ulice to dá na net.
Pokud mi právní systém nedá doživotí,
zastřelí mě vlastní lidi.
Odprásknou mě mou devítkou.
Někdo z ulice to dá na net.
Proč asi kouřím trávu?
Chytí mě fízli, ale zdrhnu, než mě zastřeli.
Já? Zdrhnu, než mě zastřelí.
Protože já jsem dítě Assaty.
HONÍ HO FÍZLI
Ve městě u modrého moře vidíš fízla, to je red flag.
Crips nosí kalhoty i pistole.
Eses mě chtějí vidět ležet mrtvýho na ulici.
Jestli je uvidím jet, jestli je uslyším střílet.
KAMERA NA TĚLE
Schovám se a pak vytáhnu kvér.
Budu střílet jako Craig a Smokey.
Protože pokud mi nedají doživotí,
zastřelí mě vlastní lidi.
Odprásknou mě mou devítkou.
Někdo z ulice to dá na net.
Pokud mi právní systém nedá doživotí,
zastřelí mě vlastní lidi.
Odprásknou mě mou devítkou.
Někdo z ulice to dá na net.
Zatímco rapuju, vláda vypustila čtyři drony.
Pořád potřebuju glocka.
Nejsem muž s kvérem.
Jsem muž bez něj.
Jenže bez něj pro ně nejsem člověk.
Tohle je příběh ztracené nevinnosti.
NA KONCI ULIČKY
MU DOJDE DECH.
VIDÍME, JAK ŘIDIČ VYTAHUJE ZBRAŇ
Účastní se genocidy.
Zabíjejí negry z jiných kmenů.
Otcové truchlili a matky plakaly, přitom nikdo neví proč.
My jsme nejhledanější.
Pořád zhulení, utíkáme dál. Utíkáme, dokud nevyhyneme.
Vláda nám říká, že se blíží teroristi.
Chtějí, ať si to myslíme.
„NEJHLEDANĚJŠÍ“ SKONČÍ.
Měla jsem sen.
Slyšela jsem v něm, že všechno bude dobrý.
To se v tom mém snu pořád opakovalo.
„Bude to dobrý,
bude to dobrý, bude to dobrý.“
Asi o tři dny později přijela policie a ve čtyři ráno mi zaklepali na dveře.
Byl to strašně divný pocit.
Řekli mi, že můj syn byl zabit.
Byl to ten nejhorší pocit, jaký jsem kdy v životě zažila.
Jako noční můra.
Truchlil jsem po bratrovi,
nad jeho ztrátou,
a neustále se mi vracela myšlenka,
že to samé jsem já udělal jiné rodině.
Přesně tak se oni teď cítí.
Byla jsem tam každý den.
INT. SOUDNÍ SÍŇ – DEN
Nevynechala jsem ani den synova soudu.
Všimla jsem si tam té matky.
Byly jsme ve stejné situaci, protože její syn zemřel
a můj druhý syn taky zrovna zemřel.
A jsem si jistá, že syn jí dodnes chybí.
Byl to její syn.
Vzpomínám si, že při vynesení rozsudku řekli 40 let a doživotí.
40 LET ODNĚTÍ SVOBODY A DOŽIVOTÍ
Zeptal jsem se advokátky: „A kdy půjdu domů?“
A ona se na mě podívala...
„Broučku, ty nechápeš, co se teď stalo.
Nechápeš to.“
„OHROMEN“
Moc velká oranžová bunda.
Rodiče mají slzy v očích.
Dostal jsem 40 let.
40 dní, 40 nocí.
Modlím se za utrpení Krista. Pane Ježíši, dej mi život.
V noci mě straší démoni.
Přemýšlel jsem o sebevraždě.
Nebudu lhát. Někdy mě mrzí, že jsem to nezkusil.
INT. KOSTEL – DEN
Už mě nebaví žít. Každé ráno se mi zdá, že umírám.
Ale přísahám, že jsem se změnil.
Odpusťte mi, jsem jiný.
Já jsem se změnil.
INT. CELA – NOC
Vidím věci jinak.
Nedokážu ovládnout tok myšlenek.
Rozhazuju všechny vzorce, mění se na hmotu.
Cítím, že odhaluju něco zásadního.
Modlím se za žebřík, abych mohl vylézt z hrobu.
Čestně.
Už mě nebaví být otrokem.
Čestně.
Všechno je moje,
moje chyba, jen moje.
Vůbec se nevymlouvám.
Udělal jsem špatnou věc.
Ale za ty zdi vám neděkuju.
Státní útlak váží tuny.
Deprese odchází a přichází.
Není to sranda.
Sedět je depka.
Pro svět jsem mrtvý.
Mrtvý pro kámoše i holky. Žádný dopisy.
Bylo mi 15, když mě zavřeli. Jsem tady chvilku.
EXT. HORY – DEN
Teď se snažím vypadat silný.
Táta říká: „Synku, buď silný.“
Já se snažím.
Život je krátký, nemám času nazbyt. Není čas si hrát.
Rýmy odemykám bránu a přináším opravdovost.
Tohle je pro gangy Bloods a Crips.
Ať ti z G-D vědí, protože tím to tady žije.
Když máš trauma a máminy slzy, když jí řekneš, že tě nepustí, co cítíš?
Když má máma pocit, že tvůj osud je zpečetěn.
Doopravdy.
Když máš trauma a máminy slzy, řekneš jí, že tě nepustí.
Jak se mám cítit,
když je můj osud zpečetěn?
A já se cítím ohromen.
Ohromen.
BUDEŠ NYNÍ PROKLET A VYVRŽEN ZE ZEMĚ,
KTERÁ ROZEVŘELA SVÁ ÚSTA, ABY Z TVÉ RUKY PŘIJALA KREV TVÉHO BRATRA.
BRATR
Pořád si říkám, kde Victor je.
Vím, že ho nic nebolí, ale taky nevím, kde je.
To se mi honí hlavou.
Kde je můj brácha?
MŮJ SYNOVEC NAAJI
Když Reneasha čekala Naajiho,
tak mi říkala: „Přijde to už každým dnem.“
Bylo zřejmé,
že s porodem se blíží i výročí
Victorovy smrti.
A tak, když se narodil Naaji,
to bylo 19. dubna,
v den, kdy byl Victor zavražděn,
jako by nám Bůh dal
dárek
v tento těžký den.
- Naaji. - Co to děláš?
Prosím tě.
Chce se mi spát.
Jedeme na hřbitov?
- Nevím. - Ještě nevíme.
Už bude pozdě. Běž si s tím nahoru.
A kytky jsem nedostala.
Já nevím.
Na začátku to bylo každou neděli.
Celé měsíce jsem každou neděli přišel
a strávil tady nějaký čas.
Někdy jsem zajel do vězení za jeho bratrem Jamesem
a pak jsem přišel sem za ním nebo naopak.
Nejdřív za ním a pak za Jamesem, jak kdy.
A... takhle to fungovalo dlouho.
VICTOR 1. ŘÍJNA 1982
Plakal jsem.
Patřilo to k mému truchlení. Musel jsem tu být.
19. DUBNA 2004
Po skončení Jamesova procesu začal Victorův proces.
To byla další zkouška.
Ať se přitom stane cokoliv, vůbec nic to nezmění.
Syna mi to nevrátí.
Ten muž byl shledán vinným z vraždy prvního stupně.
Byl to mladý kluk ve stejném věku jako Victor.
Byl to mladý muž.
Měli jsme možnost u soudu promluvit, což jsem udělal.
Bylo mi ho líto,
protože o život přišel nejen můj syn,
ale svým způsobem i on.
Řekl jsem mu: „Teď jsi tady
a já se modlím, aby ses dokázal vrátit domů.“
To jsem mu řekl.
Nejhorší je, že znám jeho sestru.
Vyrůstaly jsme spolu. Známe se ze školy a já to netušila.
Viděla jsem ji tam, jak brečí,
protože jejího bratra zavřou na doživotí.
Když Jamaala Smithe odsoudili na minimálně 25 let,
upřímně, nebyla jsem s tím spokojená.
Vzal jsi mi syna. Vzal jsi mu život.
Kvůli čemu?
Pořád pro syna truchlím.
Pokaždé, když má narozeniny
nebo přijde výročí dne, kdy zemřel,
myslím na syna, kterého jsem ztratila.
Pořád myslím na syna, který mi zmizel v systému.
VĚZEŇ
Představuju si,
že ten, kdo zabil Vica,
představuju si, že je
jedním z nás.
JEDNÍM Z NÁS
Kluc, co fungoval na ulici, hrál svou roli,
byl součástí pouliční kultury.
Říkal jsem si,
že kdybych ho chytil,
tak bych ho zmlátil.
Nebo ještě něco horšího.
Byly chvíle, kdy jsem si říkal, že ho najdu a zabiju.
Prostě jsem bojoval s nenávistí k tomuhle chlapovi,
což byla prakticky imaginární postava v mé mysli.
Nevěděl jsem, jaký je nebo jak vypadá,
neznal jsem ani jeho jméno.
Když jsem přišel do vězení,
vešel jsem do malé společenské místnosti.
Jeden z chlapů tam byl Jay...
CHLAP JMÉNEM JAY
...který zpytoval svědomí
a přemítal nad nesmyslností trestného činu, který spáchal.
Takže jsem si povídal
hlavně s ním o tom, jak toho lituje
a jaké výčitky má
kvůli vraždě, kterou spáchal.
Odhalil mi svou lidskost
a já jsem ho skutečně chápal.
Vidět jeho lidskost
vedle toho nejhoršího, co kdy v životě udělal,
mi připomnělo mou lidskost
vedle nejhoršího, co jsem udělal já.
Zbývá vám 60 vteřin.
OTOČIL JSEM SE, VYSTŘELIL A UTEKL.
Vytěsnil jsem to.
Vytěsnil jsem ten obraz,
jak po výstřelu padá na zem,
na celé roky.
Protože to byla chvíle, kdy mi došel
význam toho, co jsem udělal.
Tak jsem to vytěsnil.
A teď s tím žiju.
Už chápu.
UŽ CHÁPU.
To... Dostal jsem se do spirály.
Ještě před 19. narozeninami
jsem se přesvědčil, že nemám cenu,
a chtěl jsem si vzít život.
Všem by se ulevilo,
kdybych se zabil.
Pravdou je pravda, že se nedá nic říct.
Neexistuje žádný smysluplný výraz lítosti,
který napraví to, co jsem mu udělal.
Vzal jsem tomu muži všechno.
Vzal jsem té rodině všechno. Vzal jsem toho moc.
A neskutečně mě to mrzí.
Když se mi podíváte do očí,
vypadám jako zombie v každém slova smyslu.
Jsem nepřítomný.
„OCELOVÝ HROB“
Žiju v ocelovém hrobě.
Je to tu těžký.
Je tu zima, je tu tma.
Není tu vzduch.
Nemůžu dýchat. Nevidím, nemůžu spát.
Nemůžu uvěřit, že mě zavřeli.
Žiju v břiše podsvětí.
Ti šmejdi se přirovnávají
ke slavným králům podsvětí.
Je to drastický, když Drákula chce jíst.
Vezmi kůl, nebo buď masem, když je čas jíst. Mučedník.
Dveře jsou zavřený, jsem pohřbený. Psaní má spád.
Sotva spím.
Osmnáct, za katrem.
Aspoň s bufetem.
Nemůžu se zbavit těch vzpomínek.
Porotci řekli: „Zlynčovat!“
Tohle nemůže být život, chyťte je.
Říkají mu „negr“, když se otočí.
Starší ho uznávají, z toho on žije.
Bude to potřebovat, až se to stane.
Chaos je norma.
Kdykoli se čas zpomalí,
beton a ocel, odvolání se zamítá.
Čekám na poštu, ale dopisy vracejí.
Vrácení odesílateli. Slibuju, že přestanu hřešit.
Pane, když mi pomůžeš, budu se kát.
V zemi ztracených mi pomoz být vítězem.
V temnotě hledám svůj střed.
Jsem hříšník. Žiju v ocelovém hrobě.
Je to těžký.
Je tu zima, je tu tma. Není tu vzduch.
Nemůžu dýchat. Nevidím, nemůžu spát.
Nemůžu uvěřit, že mě zavřeli.
Mám doživotí, ale radši bych žil.
Když máš doživotí, cítíš to až v břiše.
Bolest tak hlubokou, že se třeseš.
Žiješ život mrtvého, střílíš na vraha.
Každý den běhám. Musím cvičit.
Co kdyby se živoucí mrtví chtěli rvát?
Vždyť masožroutský kvéry hledaj žrádlo.
Fetky hledaj matroš, hledaj dávku,
chtějí utéct z pekla, v celách mají démony.
Jak dluh narůstá, zvažujou, jestli mluvit.
Šejdíř ztratí nervy a vyrabuje fetce celu.
Fízl pak dostane motáka z cely tý fetky.
Vtom jsem cítil, že jsem selhal.
Padl jsem na kolena a prosil Boha.
Pověz, jestli má duše přetrvá.
V týhle díře je zima.
Bydlím v oceli.
Všude je tu ocel.
Když jsem byl v díře, přišel za mnou táta.
Právě jsem dopsal
první a druhou sloku „Ocelového hrobu“.
Myslel jsem, že to mám.
Při návštěvě seděl za sklem.
Držel jsem telefon
a zarapoval jsem mu „Ocelový hrob“.
A táta řekl:
„Jo, synku, to je vážně dobrý.
Ale co dál?“
Ptám se, jak to myslí.
„Co se s ním stane?
Popsal jsi, jak žije v temném světě.
Dostane se někdy ven?“
Když jsem se po jeho návštěvě vrátil do cely,
začal jsem psát.
TŘETÍ SLOKA:
Třetí sloka začíná...
Žiju mezi hrdlořezy, tajnůstkáři a intrikáři.
Je to noční můra, ale nepřestávám snít.
Je těžký mít naději, vyklouzává mi.
Někteří to nedají.
Přesvědčí se, že to nejde.
Nemají účel a smysl, proklínají nás.
Dejte mi doživotí, život nemá smysl.
Ale skrz tyhle řádky se možná obrodím.
Skrz tyhle rýmy vidím světlo, bolí mě oči.
Házím hlínu, bolí mě ruce. Snad neuklouznu.
Lezu dál, tápu. Zesiluju stisk.
Mým směrem je vzkříšení.
Stojím vzpřímeně jako Lazar.
Moje přiznání, příběhy z krypty.
Žiju v ocelovém hrobě.
Zůstávám
člověkem, který sní o svobodě,
který sní o vlastním usmíření
a vzkříšení.
Sním o vlastním vykoupení
a vykoupení jiných lidí.
Moje představivost,
když jsem byl v díře,
opravdu hrála roli v tom, jak velkou naději jsem získal.
Uměl jsem si představit život
s umění a hudbou.
Sebe sama na svobodě.
Měl jsem v co doufat,
protože jsem to v duchu viděl.
Vzpomínám, jak jsem jednou ležel a meditoval
a představoval si sebe
a život, který jsem chtěl.
Svou
imaginární manželku,
vypadala jako Indigo.
Když jsem ji potkal, věděl jsem, že to je ona.
MOJE LÁSKA INDIGO
O květnu nechci moc mluvit.
Proč ne?
Já nevím.
Mám dojem, že Den obětí války a Den matek...
Ty jo...
Hele, je to svátek.
Dneska bych si tě vzal.
Ať řekneš jakékoli datum, jdu do toho.
Budu na tebe dál čekat.
Ano.
Budu dál čekat.
Musím dál čekat.
Budu dál čekat.
Zbytek neumím.
Nejdřív jsem si myslela, že takhle svoje srdce nikdy neodevzdám.
Na místo, které je tak stísněné a utlačované.
Ale nemohla jsem srdci odepřít jeho přání,
a vzhledem ke vší té práci na zrušení vazby a reformách
jsem měla jasno už před setkáním.
Faktem je, že lidský vztah prosakuje i skrz zdi.
Prosakuje skrz mříže.
Jako přítelkyni, které na něm duchovně záleží,
nemám pochyb o tom, že je na něj spolehnutí.
Ale vím, že to není možné,
když na úrovni vězení dochází k viktimizaci.
Takže v prvním e-mailu jsem napsala,
že jsem Jamesova snoubenka.
„Píšu kvůli snížení jeho trestu.“
Napsala jsem, že s tím potřebuju pomoc.
Jak to funguje?
Ale teď mám pocit, že stojí za to to vylíčit
v zájmu všech, co tě chtějí doma.
Jasně.
Přečtu ti to od táty, jo?
Jo. Přečti mi to.
Dobře. A pak to od Jackie?
Ne.
Chceš slyšet to její?
Ano.
„James už ví, jak jeho čin ovlivnil oběť, její rodinu,
jeho život a společnost.
Má výčitky a chápe, jak negativní dopad jeho čin měl.
James je zodpovědný a zralý mladý muž,
kterého napravil kalifornský vězeňský systém.
S manželem jsme Jamese
vždycky podporovali a budeme ho i nadále podporovat.
James určitě není hrozbou pro společnost
a je vhodné dát mu druhou šanci na život. S pozdravem, Jacqueline Williamsová.“
No, mamko Jackie.
Moc hezký.
Zbývá vám 60 vteřin.
Nesnáším to.
Já taky, kvůli tobě.
Bible říká, že jsme ovce vedené na porážku.
INT. KOSTEL – DEN ROK PŘED VRAŽDAMI
Kdykoli může přijít nebezpečí či katastrofa.
Nemyslete si, že z vašeho dítěte nemůže být statistika,
co umře na rohu ulice.
Ale Bible říká, že Bůh neodsuzuje.
Bůh je osvoboditel, vykupitel.
Neboť Bůh neposlal syna svého na svět, aby odsoudil svět,
ale aby svět skrze něj snad zachránil.
Bůh za vás bojuje.
Když se James narodil a přivezl jsem ho z porodnice,
držel jsem ho v náruči a byl jsem šťastný.
Usmíval se na mě a já, ty bláho...
Teď je z něj muž. Dokáže jít dál.
A...
to mě povzbudilo,
abych šel dál s ním.
Slovo Boží je můj poklad.
To je to, co mám.
To nejlepší, co můžu dělat.
Bůh mi řekl: „Bude to dlouhá cesta.“
Jasně jsem ho slyšel.
To jsem vzkázal synovi. Bůh řekl, že to bude dlouhá cesta.
A pak mi došlo, že Bůh mi tímto vlastně sliboval,
že to i jednou skončí.
A že jednoho dne bude můj syn volný.
Bůh mi to slíbil. Slyšel jsem to.
A proto jsem přesvědčen, jsem skálopevně přesvědčen,
že i když sedí a sedí už dlouho,
i když je to předlouhá cesta,
tak i ta cesta jednou skončí
a my budeme sdílet naše životy na opačné straně vězeňské zdi.
Tohle pro mě znamená víra.
Mám v srdci chvalozpěv, který chci zazpívat.
Vyzpívám vám svou víru.
Už teď tu cítím Boha.
Můj chvalozpěv zní takhle.
„PROBUĎ SE“
Mladý pomýlený snílku,
probuď se a upusť od pěstních zápasů.
Kdo nás nakrmí?
Vojáků je plno, ale kdo nás povede?
Máme zbraně.
Rád bych řekl, že je nepotřebujeme.
Ale je to těžký, když tě bezdůvodně hledaj.
Jsou zahořklí a nenávistní a ty jsi zkušený.
Chladnokrevný fízl tasil zbraň a napadl mě ve spánku.
Je načase se probudit.
V této svatyni říkáte: „Pane, vzdávám se ti!“
Je načase se probudit.
- Jak dlouho jsem s vámi? - Navždy!
Nikdy vás neopustí!
Bez ohledu na to, co bude, on neodejde!
Probuďte se, probuďte se.
Lidi dnes chodí jako ve snách.
Kouří trávu a sní o tom, že jim někdo bude platit.
Nemůžu se dočkat, až se probudíme.
Už nechci chodit na pohřby kámošům. Brodíme se v hloubce.
Téměř se topí, nafouklí. Jejich ego je větší než D-Wade.
Je těžký cítit lásku, oni ji necítí.
Celá ta hra je zvrácená.
Chtějí být ostří
a nikdy se nezmění, dál kradou.
Vaří drogy o sto šest.
Snad budou peckový.
Snad si na dnešek něco vydělají.
Z prodeje koksu jsou otupělí.
Nikdy nepronikej do jejich svědomí.
My nejsme vědomí.
Říkají mi „zvíře“, protože je to vidět.
Tyhle lidský bytosti by radši byly monstry.
Bezduší tvorové, co ignorujou učitele.
Měl jsem pocit, že se nesnaží napojit.
Jen Kolumbus a Cook.
Obchod s otroky v učebnici dějepisu.
Proč asi černí ve škole spali?
Na dně tašky jsem měl strčenou pistoli.
Jsem černej a naštvanej, ale lidi mě neberou vážně.
Zvuk střelby je děsivý.
Zpívají jej zvědavý duše.
Ulice jsou pro rychlý a zběsilý.
Nesnažím se být jako Paul Walker.
Havarovat a shořet, ne jako Paul Walker.
Ale modlím se, abych slyšel Pána, až bude čas se probudit.
Probuď se, probuď se.
Dítě moje, já vstanu, zase vstanu,
a řeknu ďáblu: „To je v pořádku, já se vrátím.
Já se zase vrátím!“
Hej! Byli jste někdy ve vězení?
Požehnáno budiž jeho jméno.
Nemusíte nic říkat. Vím, že tam jste. Amen.
Jste v duchovním vězení! Ďábel vás tam uvrhl!
Budiž požehnáno jeho jméno. Budiž požehnáno...
Jak jsem stárnul,
cítil jsem větší odpovědnost vůči tátovi
a vůči mámě a sestře.
Psal jsem jim v dopisech,
jak jsem vděčný za to,
že zůstali po mém boku
a podporují mě,
i když jsem udělal tak ohavnou věc.
Pamatuju si, jak mi máma povídala, jak jsem se narodil.
Když mě čekala, byla si jistá, že mě chce.
A dodala: „Pořád tě chci, synku.“
A tohle prostě
bylo velmi utvrzující a povznášející
a pomohlo mi to uvěřit v sebe sama a v mou hodnotu.
Haló?
Tady Global Tel Link. Máte předplacený hovor od...
- Ahoj, mami. - Ahoj!
- Chci ti něco přečíst. - Dobře.
„Účelem tohoto dopisu je poskytnout soudu pravomoc
zkrátit trest vězni Jamesi Jacobsovi
na základě vzorného chování ve vězení.
Jako tajemník Vězeňského úřadu
beru svůj závazek vůči veřejné bezpečnosti vážně
a ke zmírnění trestu výjimečně doporučuji
pouze ty vězně, jejichž chování je setrvale v souladu
s pravidly Úřadu a s předpisy a požadavky
a když se vězeň dlouhodobě účastní
nápravného programu.
Případ pana Jacobse si zaslouží pozornost soudu.
Doporučuji, aby se vězeň Jacobs odvolal
a jeho trest byl přezkoumán.
- S pozdravem, Ralph Diaz...“ - Panebože.
„...tajemník Vězeňského úřadu.“
Proboha. Nevím...
„V případě uvedené žaloby shledává porota
obžalovaného Jamese Jacobse vinným z vraždy...“
KALIFORNIE 6. ZÁŘÍ 2005
„...a odsuzuje ho ke 40 letům vězení.“
40 LET ODNĚTÍ SVOBODY
Pamatuju si, jak jsem před lety jel na Jamesův soud.
Tehdy ho soudili poprvé a teď budou případ znovu posuzovat.
Jsem tu z dobrého důvodu. Naposledy to nedopadlo dobře.
OKRESNÍ SOUD
Já s přesvědčením tvrdím, že když jste si něčím prošli,
stali jste se obětí, je to realita.
Proto říkám, že je to taky...
Je to také zodpovědnost vás jako oběti
udělat to, co je třeba, abyste se uzdravili.
Já byla obětí zločinu.
Znásilnění.
Chtěla jsem, aby to vyšetřovala policie,
ale nakonec mě ta zkušenost znovu ztraumatizovala.
Chtěla jsem to uzavřít,
hledala jsem spravedlnost, uzdravení, potvrzení,
jenže to nebylo možné.
Uvědomila jsem si, že pro systém nejsem priorita.
Prioritou pro systém je trest
a já se nikdy neuzdravím skrz potrestání někoho jiného.
Nevrátí vám to to, o co jste přišli.
Jsme věřící lidé. Víme, že Boží mlýny melou,
i když ne v našem lidském čase,
ale velmi doufám, že ho pustí.
Modlím se, aby se dostal ven, dokud jsme naživu.
Omlouvám se.
Teď je to jako...
Je to jako smrt.
Pokaždé, když vidíme Jamese
a musíme odejít, jako by se nad ním zavírala rakev.
Aby byl s tátou,
to je hlavní.
Jejich srdce se uzdraví.
Už nebudou zlomená.
Táta mi řekl, že když mi bylo 16,
poté, co jsem byl odsouzen:
„Víš, synu, bude to dlouhá cesta.“
Po celou tu dlouhou cestu touhy
a dívání se k obzoru
jsem měl velkou naději.
Jen doufám,
že soudce můj případ přezkoumá
a pak mě pustí domů.
Tak jo. Jdeme na to.
Uvidíme, co se stane.
Případ Lid versus James Jacobs.
Žádost o obnovu trestního řízení.
Okresní státní zastupitelství nechce připustit
obnovu řízení ve věci pana Jacobse.
Na otázku, zda soud obnoví trestní řízení v této věci,
dnes soud odpovídat nebude.
Vězení je past.
Náš soudní systém je past.
Když procházíš divočinou Ameriky
a do té pasti se chytíš, už neunikneš.
Státní zástupce neřešil mě.
Řešil hlavně to,
že měl příležitost odmítnout.
Oni nikdy nepřiznají, že ta past je nelidská.
„Tak já toho medvěda osvobodím.“
Chtějí si vás pověsit na zeď.
Nikdy neřeknou:
„Ta smyčka je moc těsná.
Nechte mě ho z toho stromu sundat.“
Měli v úmyslu nás zlynčovat.
Už nebudu utíkat.
„ NEJHLEDANĚJŠÍ“ DRUHÁ SLOKA
Šmejdi jdou po mým zlatě.
Fízli po mý svobodě.
Ďábel soutěží o mou duši.
Modlím se k Bohu, abych ho porazil.
Nemám ve zvyku ustupovat.
Nikdy jsem nebyl elitář.
Nikdy jsem nevěřil vůdcům.
Jak jim můžu věřit, když zabili Malcolma?
Zabili Oscara, zabili Traye a zabili Michaela.
Nejhledanější druh v Americe
je černý muž.
Zastřelí tě bílý fízl
a obhájí to genocidním vydíráním.
Prý se všichni stejně zabíjíme.
I když my střílíme lidi s podobnými tvářemi,
nic to nemění na tom, že ty seš rasista,
ani na tom, že systém je rozbitý.
Bolest, co kámoši cítí, zůstává nevyřčená.
Pokud mi právní systém nedá doživotí,
zastřelí mě vlastní druh.
Odprásknou mě mou devítkou.
Někdo z ulice to dá na net.
Pokud mi právní systém nedá doživotí,
zastřelí mě vlastní druh.
Odprásknou mě mou devítkou.
Někdo z ulice to nahraje na WorldStar.
TEĎ JE PÁNEM DUCH,
A TAM, KDE JE DUCH PÁNĚ, TAM JE SVOBODA.
DUCH
James mi řekl, že měl sen.
Řekl: „Zdálo se mi, že jsem se vrátil domů.“
Chci mít syna doma.
Jiného syna nemám. Potřebuju ho doma.
„MOŘSKÉ DNO“
O víkendu se v L. A. opět zatýkalo a vypuklo násilí gangů.
Více než 200 policistů na ulici...
Vlny zločinu.
Celý znuděný sedíš u zpráv.
Vlny zločinu.
Celý znuděný sedíš u zpráv.
Jo.
Zatímco zprávy hlásí,
hlásí vlny zločinu. A zprávy hlásí...
VIDÍME MÁMU PROCHÁZET SE PO PLÁŽI
Protože mámu bolí záda. Je to stres. Bráchu zabili.
Snad nejmladší splyne
s mořským dnem, kde jsou mušle, nábojnice z MACu.
Ta vlna tě chytí a nepustí.
Je 26 stupňů, možná mírný vítr.
Z MACů se střílí a já kouřím trávu.
Hledám úlevu.
Máma pořád říká, že se za mě modlí.
Moře je hluboký.
My neplavem, vznášíme se na vodě. Ne pádla, jen nohy.
Na suchu mám odvahu a přátelství je hluboký.
Čestně.
Skuteční gauneři nežijou, zabijou je.
Buď to, nebo fízli. Jdou po mně.
Mladí prodávají koks, dávej bacha na pukliny.
Mladí mají MACy a lámou mámám srdce.
Nemůžu ti vrátit mámu, když se střílí, ratata.
Zrozeni v éře koksu. Bacha na kroky na hranici.
Protože mámu bolí záda.
Je to stres. Bráchu zabili.
Modlí se, ať nejmladší
splyne s mořským dnem, kde jsou mušle, nábojnice z MACu.
Vlna tě chytí a nepustí. Tisknem se ke zdi den co den.
„Odkud seš, kde žije babča?“
Nahrnou se k babičce.
Místní dealeři prodají tvý babce koks.
Pijou Grand Marnier, tady to žije.
Ve městě u moře to žije každej den.
Compton, Watts a L. A., žijem každej den.
Vlny zločinu.
Znuděný sedíš u zpráv. Vlny zločinu.
Znuděný sedíš u zpráv.
Vlny zločinu.
Znuděný sedíš u zpráv. Vlny zločinu.
Ve zprávách vlny zločinu.
A zprávy hlásí...
Zrozeni v éře koksu.
Bacha na kroky na hranici.
Protože mámu bolí záda.
Má stres. Bráchu zabili.
Modlí se, ať nejmladší splyne s mořským dnem,
kde jsou mušle, nábojnice z MACu.
Ta vlna tě chytí a nepustí.
NEZLETILÝ DOSTAL DVOJITÉ DOŽIVOTÍ ZA VRAŽDU
NEZLETILÝ O VRAHOVI SVÉHO BRATRA: „JE JEDNÍM Z NÁS“
Ahoj, chlapče.
Ahoj, mami.
Pořád v neděli chodíš na pláž?
Teď moc ne, ale musím zase začít.
TA VLNA TĚ CHYTÍ A UŽ NEPUSTÍ
Jela jsem navštívit Jamese
do té věznice, kde tehdy byl.
Když jsem se rozhlédla...
Nejdřív jsem řekla Reneashi: „Ten vypadá jako Jamaal.“
Viděla jsem ho jen jednou, když vynášeli rozsudek.
Řekla jsem: „Mami, ten vypadá jako Jamaal.
Chodí tady, usmívá se.“
Nechtěla jsem to Jamesovi říct.
Nechtěl jsem mu to říct.
Měl jsem narozeniny.
Přišel víkend a přijela za mnou máma,
máma a ReeRee.
Vidím, že se chovají zvláštně.
Vypadají rozhozeně.
Usmívají se, ale vy víte,
že to není upřímné.
Podívám se na ReeRee.
Pak se podívám na mámu. „Co se děje?“
A máma řekne:
„Ale nic.“
Přitom jí pohled pořád utíká k Reneashi.
Zeptá se: „Kdo je to? Kdo je ten chlap?“
Tak řeknu:
„Kámoš Jay.“
CHLAP JMÉNEM JAY
Říkám, že Jay, protože ho znám jen jako Jaye,
protože takhle se mi představil.
Ségra se na chvíli odmlčí
a máma se na mě zase podívá.
Pak řekne: „To je on.“
A aniž by musela vysvětlovat, kdo je ten „on“
vím přesně, koho myslí.
Ten zabil Victora.
Ztuhl jsem.
Uvědomil jsem si, jak dlouho už žiju
vedle toho muže.
Řekl: „Mluvím s ním každý den.“
Byl vážně naštvaný. Řekl, že se s tím musí něco udělat.
Máma mě chytne za ruku.
- Řekla jsem: „Ne...“ - Řekla: „Jamesi, nezabíjej ho."
„Musíš domů.“
Ale taky
mi jasně sdělila, že nemám povolení ho zabít,
ale mám povolení dělat cokoli jiného.
Věděl jsem, že to tak myslí.
Cítila jsem se provinile,
měla jsem být zticha.
Neměla jsem nic říkat,
vždyť jsem nechtěla, aby se něco stalo.
Tu noc jsem byl v cele.
Brečel jsem.
Byl jsem... byl jsem naštvaný.
Byl jsem naštvaný na Boha.
Zeptal jsem se Boha, proč mi toho muže dal pod nos,
když se snažím vrátit domů,
s vědomím, že musím...
Musím ho zabít?
Ten chlap mi zabil bratra.
Byl jsem tak naštvaný,
že Bůh tomuto muži dovolil být v mé přítomnosti,
a dostal mě tak do úzkých...
Musel jsem něco udělat.
Ale hluboko v srdci jsem mu chtěl odpustit.
Svět odpuštění nerozumí.
A hlavně, vězeňská kultura nemá pro odpuštění prostor.
Bere se to jako slabost.
Bůh mě dal do situace,
kdy budu buď vypadat jako slaboch
a budu snadným cílem,
nebo se vzdám svobody.
Tu noc jsem se modlil.
Víš, co musím udělat, tak...
proč mě k tomu nutíš?
A tak jasně,
jako slyšíte můj hlas,
slyším Boha: „Nikdo tě k ničemu nenutí."
Ozývalo se to pořád dokola.
NIKDO TĚ K NIČEMU NENUTÍ.
Přemítal jsem o Písmu.
„Pokud neodpustíš,
nebude ti odpuštěno.“
A ze všeho nejvíc v mém životě,
víc než cokoli jiného,
teď chci, aby mi bylo odpuštěno.
Chtěl jsem, aby mi ta zraněná rodina odpustila
a aby věděla, že chápu, co jsem udělal.
Chtěl jsem to víc než cokoli jiného.
Byl jsem tam a měl jsem šanci tohle někomu dát.
Takže druhý den ráno
jsme šli na snídani
a já řekl: „Jmenuješ se Jamaal Smith?“
On na to: „Jo. To ale přece víš.“
„Ne. Vždycky jsem myslel, že se jmenuješ Jay.
Ty jsi Jamaal Smith.“
A on: „Jo.“
Začnou mi téct slzy.
Řeknu: „Zabils mi bratra.“
A první, co z jeho úst vyšlo, bylo:
„Omlouvám se za to, co jsem ti vzal.“
Řekl mi:
„Mrzí mě, co jsem udělal tvý rodině.“
A... já mu to věřil.
Věřil jsem, že ho to mrzí.
Zeptal jsem se ho, proč ho zabil,
a on mi to vyprávěl.
A...
bylo to nesmyslný.
Úplně zbytečný.
Stejně jako můj čin to bylo nesmyslný a zbytečný.
Řekl jsem mu:
„Já ti odpouštím.
Jestli chceš mé odpuštění, máš ho.“
Vstal jsem a odešel.
Když jsme se poprvé potkali,
cítil jsem s ním podivné propojení,
viděl jsem jeho obrovskou lidskost,
když o svém zločinu mluvil.
Když jsem si uvědomil, že ten jeho čin
ublížil mně a mé rodině,
bylo to těžký.
ÚŘAD PRO NÁPRAVU A REHABILITACI
Policie zjistila,
že ten muž byl usvědčen ze zabití Victora.
A Vězeňský úřad
to spíš než jako šanci zprostředkovat usmíření
bral jako problém.
POSOUZENÍ NEBEZPEČNOSTI VĚZŇŮ: JACOBS JAMES A SMITH JAMAAL
A tak nás oba vyzpovídali.
Smith se posadil ke snídani.
„Odpustíš mi?“
Řekl jsem jim, že mu odpouštím.
Ale když vešel poručík:
„Hele, musím ho poslat zpátky do cely.
A toho druhýho do díry.“
Ale než abych jim dovolil dát Jamaala do díry,
řekl jsem, že tam místo něj půjdu já.
A seržant řekl: „Ty bys šel místo něj?“
URČITĚ?
Dali mi pouta a odvedl mě zpátky do cely.
Pamatuju si velitele,
když jsme se přes dvůr vraceli do cely,
jak říká:
„Až se vrátíš do cely,
poklekni a poděkuj Bohu,
protože jsi prošel zkouškou.
Prošel jsi.“
Cestou do díry
jsem cítil klid a mír,
protože jsem udělal něco, co jsem nemyslel, že dokážu,
nebo jsem si nemyslel, že to udělám.
Písmo nám říká,
že co ďábel zamýšlí pro zlo, Bůh zamýšlí pro dobro.
Izolace je tedy záměrná
kvůli izolaci ducha člověka.
Ta izolace může být někdy zdrcující.
Ale když se objeví Bůh, ta izolace se promění.
To se v té díře dělo.
Ano, byl jsem v izolaci.
Jako lidsky.
Ale Bůh byl celou dobu se mnou.
A bylo jasné, co musím dělat. Musel jsem pracovat.
Musel jsem využít ten dar,
který mi Bůh dal, abych promluvil o něčem důležitém.
A když ty písničky píšu, nevím, jestli jsou důležité.
Nevím, jestli na nich bude světu záležet,
ale s tímto pocitem v srdci jsem začal psát.
Řeknu něco, co je důležité.
Řeknu, co je důležité.
„ ČERNOŠSKÝ ŽALMY“
Hej vy, musíte si uvědomit,
že většina vás umí rapovat, nechcete lži.
Ukazuju vědu jako v telce.
Všichni tihle to zvorali. Čas na změnu.
Já 88 se nechci rvát, chci mít klid.
Žádám Pána o ochranu, navíc mám kvér,
kdyby zombíci chtěli maso a kousek mě.
Modlím se, aby mý rýmy probudily jejich duše.
Krmím je rýmy tam, kde chtějí bejt.
Pojďte za mnou. To moje dobro je Bůh ve mně.
Postupně začneš vidět, jaký to je boj.
Něco mezi požehnáním a tím nejtěžším vůbec.
Já věřím, snažím se udržet si víru.
Snažím se postrčit davy ke změně.
Jako bych byl Obama. Negři nepřestávaj.
Když je život těžký, tak se modlím.
Pořád se modlím.
Když procházím stínem smrti,
uvědomuju si, že se musím povznést.
Ale jestli umřu, než se probudím,
modlím se k Pánu, aby si vzal mou duši.
Když procházím stínem smrti,
uvědomuju si, že se musím povznést.
Ale jestli umřu, než se probudím,
modlím se k Pánu, aby si vzal mou duši.
Modlím se za to, abych se dostal do nebe.
Modlím se za to, abych přestal pít.
Modlím se za všechny přátele i nepřátele.
Někdy je těžký poznat rozdíl.
Modlím se za to, abych se dostal do nebe.
Modlím se za to, abych to zvládl.
Modlím se za všechny přátele i nepřátele.
Někdy je těžký poznat rozdíl.
Čestně.
Řekl jsem: „Synu, co se týče tvého talentu,
ty děláš lidi šťastnými,
dáváš jim naději a pomáháš jim najít úlevu
od toho, čím zrovna procházejí.
Tihle muži si tě budou vážit.
Budou tě dokonce chránit.
Poděl se o svůj talent.
Rozdávej radost.“
- Tati. - Ano?
Dostals ten dopis? Tu Jamesovu novinku?
Jakou novinku? Cože?
„Ve vězení
se pan Jacobs plně oddal seberozvoji.
Pečlivě jsem zvážil veškeré důkazy
o pozitivním chování pana Jacobse ve vězení.
Proto já, Gavin Newsom, guvernér státu Kalifornie,
tímto měním trest Jamese Jacobse tak,
aby byl způsobilý k okamžitému odpuštění zbytku trestu
a po udělení prominutí k propuštění.“
Pokud mu trest odpustí,
za tři až čtyři měsíce bude doma.
- Ano! - Jo.
To mě podrž!
Dobře, tak já...
Nevím, co mám dělat. Počkej. Musím...
Tak zatím ahoj.
- Dobře, tati. - Mám vás rád. Ahoj.
- Ahoj. - Ahoj.
Ten jeho život.
Jo.
Živoucí svědectví.
Cítím se utvrzený
v tom, kdo jsem
a kým jsem se rozhodl být.
Moje poslání tvořit umění,
moje poslání pomáhat uzdravovat ostatní
a uzdravovat sebe a komunitu,
to mám dělat a teď to chci dělat.
NEB MÉ SNY SE PLNÍ
Je to jako čekání na autobus, když...
sedíte na ulici, na zastávce,
a říkáte si, kdy to asi přijede.
Tak popocházíte uprostřed ulice,
díváte na křižovatku, jestli to jede,
a... právě takové je čekání na svobodu.
Na rozhovor s komisí jsem připravený,
protože vím, kdo jsem.
Jo, takže už každou chvilku, mami, a on mi zavolá.
Snad mi zavolá,
pokud se dostane k telefonu. Jo.
Ahoj, teto.
Jo, dneska šel před komisi, ale zatím se mi neozval.
- Hm. - Myslela jsem, že...
Bože, já to nevydržím.
Bylo to dlouhé slyšení.
Děsně mi kručí v břiše.
Já vím. Srdce mi tlouklo... Bum bum bum bum bum.
Hovor a vaše telefonní číslo budou monitorovány a zaznamenány.
Pro příjem řekněte nebo stiskněte pět.
Děkujeme, že používáte Global Tel Link.
Moje srdce toho moc neunese, J.
- Co? - Tak jak?
Nevyšlo to, tati.
Nemůžu tomu uvěřit.
Mrzí mě to.
Synku...
Promiň, tati.
- Bude to dobrý, J. - Omlouvám se.
- Ty se ne... - Promiň.
Nemusíš se mi omlouvat. Dělal jsi, cos mohl. Netrap se.
Zvládneme to, J. Zvládneme to, jo?
Ach jo.
Nevím, co víc můžu udělat, tati.
Nevím, co víc můžu udělat.
Prostě už nevím, kým mám být.
Oni mi nevěří.
Nevěří tomu, kdo jsem.
Nevěří mi.
Oni mi nevěří.
A já s tím nic nenadělám.
Nic s tím nenadělám.
Mluvili o tom,
jak jsem se podílel na jednom albu
jménem Šerif Defund.
Řekli, že používají moji tvář,
aby se změnil zákon pro mladistvé pachatele,
a řekli, že všechna moje práce,
moje umění a moje podpora té věci,
tak prý si jenom buduju značku
nebo chci ven z vězení,
ale nemyslím to vážně.
Tímhle vším mi sdělili,
že představuju zřetelnou veřejnou hrozbu.
Prý jsem nebezpečný.
Nemůžu tomu uvěřit.
Nemůžu dýchat.
Nemůžu dýchat, tati. Nemůžu dýchat.
Ano. Hej, J...
Nemůžu dýchat.
Tohle je moc.
Je to moc.
- Jo. - Je toho moc. Nejsem dokonalý, selžu.
No...
Já nemám slov, J.
Ale jednu věc vím.
Nesmíme se vzdát.
To prostě nemůžeme. Nemůžeme.
Můžeme teď krvácet, můžeme plakat,
ale nesmíme to vzdát.
Rozumíš?
Já to nevzdám.
To nemůžeme, jasný? Život má větší cenu.
Svoboda je... Stojí za to za ní jít.
Zbývá vám 60 vteřin.
Máš mé slovo, tati. To ti slibuju.
Slibuju, tati. Nikdy se nevzdám.
Slibuju, že se odsud dostanu, tati.
Slibuju. Dostanu se k tobě. Slibuju.
- Já vím. - Slibuju.
- Slibuju, že se nevzdám. - Budu tam s tebou.
- Slibuju. - Zvládneme to.
Slibuju, tati.
- Slibuju. - Jo.
- Mám tě rád. - Mám tě rád víc než život, synu.
Zvedni hlavu. Právě teď, jak jsem říkal...
Je to těžké.
Zkoušela jsem si ho tady představit.
Tak tu sedím a říkám si:
„Co by teď James dělal, kdyby byl u téhle řeky se mnou?“
V mé mysli by tady seděl, vedle mě tady na skále,
opíral by se o má záda
a vychutnával by si ten klid a pohyb.
Vím, že by to udělal.
A...
v té myšlence
nacházím útěchu a svobodu a něco, čeho se můžu držet.
Indigo mi říká,
prakticky od první chvíle,
že musím dát prostor
tomu 15letému Jamesovi, který ve mně stále žije,
a vyřešit
jeho problémy.
Mou lidskost uvidíš, jen když mi porozumíš.
Den po nástupu jsem musel napsat seznam důvodů, proč žít dál.
PROČ ŽÍT DÁL
MŮJ TÁTA
MOJE MÁMA
Do zápisníku. Teď se na to dívám
a jako poslední jsem napsal...
MOJE NEDOSTATKY NEUMENŠUJÍ MOJE DOBRO
Já tomu věřím.
V nejlepších dnech tomu věřím.
V nejhorších dnech nevím, jestli ve mně dobro je.
Co je?
- Nic. - Nic. Ospalí.
Jo. V podstatě.
Počkej, Jamesi. Omlouvám se. Víš, že stárnu.
Kolik ti už je? Protože Reneasha říkala...
- To myslíš vážně? 33. - Ne. Myslím to vážně.
Mně je 34. Jemu 33.
- Šílený. - Co? Ne, já...
- To je šílený. - Je ti 33.
Bože. Stárnete až moc rychle.
- Ty jo. - Jsi starý muž.
ReeRee stárne rychleji.
Říkal, že stárneš rychleji.
Pamatuju si, jak táta poprvé zjistil, že jsem vyšší než on.
„Propána, kdy se to stalo?“
Teď je malý.
Brzo si zas zavoláme.
- Dobře. Ahoj. - Jo, ahoj.
Ahoj.
Dobře, ahoj.
Jamaal mi napsal dopis.
Byl jsem v díře asi tři měsíce,
pak mě převezli do jiného vězení a už nikdy jsem ho neviděl.
DOPIS OD VĚZEŇSKÉ SLUŽBY KALIFORNIE
„Děkuji, že si čteš tento dopis.
Až do dne, kdy jsi mi prozradil, kdo jsi,
jsem žil jako ve snu.
Vzápětí jsem se probudil
do bolesti, hanby, žalu a zbabělosti mé minulosti.
Do historie, na kterou bych nejradši zapomenul.
Neexistuje a nikdy nebude existovat slovo nebo slova,
která dokážou dostatečně vyjádřit, bratře, jak moc mě mrzí, co jsem udělal.
Z hloubi duše ti děkuji
za zdvořilost a soucit, které jsi mi ukázal.
Věděl jsi o mých hanebných činech dřív než já
a nejjednodušší by pro tebe bylo
pomstít se nicnetušícímu člověku.
Ale nepomstil ses.
Byť by to bylo zcela pochopitelné.
Tvoje vyspělost a porozumění je tvůj největší dar
a ctnost hodná krále.
Můžeš to prosím vzkázat i své mámě?
Chtěl jsem napsat i jí, ale...
Na toto mi opravdu chybí slova.“
S LÁSKOU, CTÍ A ÚCTOU JAMAAL
James zformuloval své odpuštění
takovým způsobem, že jsem k němu musela vzhlížet
a psát si poznámky.
Ukázal mi, jak moc vyrostl,
až jsem sama zjistila, že taky musím takhle vyrůst.
Čím víc odpouštím, tím svobodnější se cítím.
Moje uzdravování začalo.
V těch nejtemnějších chvílích nevím,
jaký mám smysl.
Nevím, jaký vliv mám
na lidi v mém životě,
a nevím, jestli nějaký kdy budu mít.
Ale až budu mít jasno,
jasně uvidím, jak jsem lidi ovlivnil.
S LÁSKOU, CTÍ A ÚCTOU JAMAAL
Jak moje umění lidi ovlivnilo.
Řeknu svým bratrům něco o Jamaalovi,
jak jsem mu odpustil.
„ODPUSTÍŠ MI?“
„ODPOUŠTÍM TI.“
Každý den,
každý den se najde spousta lidí,
co ke mně přijdou,
cizí lidi, a řeknou:
„Ty mě inspiruješ.
Věci, o kterých mluvíš,
odpuštění a láska,
a taky to, jak říkáš,
že žiješ pro rodinu a žiješ pro komunitu,
mě přimělo přemýšlet o svém životě.“
A děkují mi,
že vyprávím svůj příběh,
svůj pohled na věc.
V těch chvílích si uvědomím,
že mám na lidské životy vliv.
Že ve světě dělám něco dobrého
jen tím, že to jsem já.
Opravdu věřím
v užitek nenásilí
a v užitek umění vyprávění
a v užitek zranitelnosti.
Nemusím to předstírat.
Jsem to doopravdy já.
A v těch chvílích
vím, že...
MOJE NEDOSTATKY NEUMENŠUJÍ MOJE DOBRO
Užívám si tenhle život, protože má konec.
Nic neberu jako samozřejmost, protože nic není dáno, ne.
Všem nám dochází čas.
Myslím, že bychom si měli užívat.
Chci si prostě užívat.
K čemu klub, když se bavíš?
Zavolej holky a nalaď klasiku.
Bavíme se na dvorku jako kdysi.
Po očku koukám na svou bývalou.
Tohle jsou dny, kdy seš v bludišti ulic.
Už nežiju v kleci.
Můžeme klopýtnout, ale to dáme.
Tak zesilte hudbu, pojďme řádit.
Některý kámoše odpráskli, některý zavřeli.
Jde se sedět. Ptáte se, kde se vzal JJ'88?
Protože žijem v bídě.
Bída nemyslí, nežije naplno.
N8tive Angelino, můj nebeský kmen.
Hledáme smysl, užíváme si život.
Vítáme jen mír. Nechceme svár.
Když ničím mikrofon, je to,
jako bych si užíval život, protože má hranice.
Nic neberu jako samozřejmost. Protože nic není dáno, ne.
Všem nám dochází čas.
Myslím, že bychom si měli užívat.
Chci si prostě užívat.
Všem nám dochází čas.
Chci si prostě užívat.
Paříme tak, že soused nás chce vyhodit. Ani nevím, jak dobře se mám.
Vystřelili si ze mě, ale nestřelili.
Pustili mě, nejsem to já.
Jako by na tom záleželo. Bůh mě hlídá.
Byť nejsem tím, kým chci.
Říkám, že na mě Bůh dohlíží.
Byť nejsem tím, kým chci.
Tak pardon, že pařím jako umělec.
V jeho jménu dělám a vidím věci.
Po válce mají lidi sny.
Hudba je lék, asi se předávkuju.
Tancuju, až mě bolí nohy. Rapuju v městě u moře.
Kámo, jen zakřič.
Cítíš mě? Mávej do rytmu.
Zpívej se mnou, klidně falešně.
Protože my všichni...
Přemýšlím o svobodě
ode dne, kdy mě zavřeli,
když mi bylo 15.
Přemýšlím o ní už 18 let.
Mám pocit, že si
svobodu tak intenzivně představuju,
že přesně vím, jak vypadá.
Je to pocit, jako že...
UŽ JE TO NAPSÁNO.
Děkujeme ti za volnost. Děkujeme ti za svobodu,
kterou teď s Jamesem všichni sdílíme.
Osmnáct let jsi ho ve vězení chránil.
Osmnáct let jsi jeho světlu dovoloval ve tmě zářit.
Jménem Ježíše ti děkujeme. Poděkujme Bohu.
- Díkybohu. - Amen.
- Amen.
Bože.
Taky tě mám rád, tati.
- Zvládli jsme to. - Díky. Děkuju. Děkuju.
Děkuju, tati.
Rádo se stalo, J.
Děkuju.
Rádo se stalo, synku.
Victore.
Vicu.
Můj ty bože.
Můj bratře.
- Ty jo. - To je super.
Wow.
Pohlédni na Boha.
Jsem volný.
Osvobodil i všechny kolem tebe.
Všechny jsi osvobodil.
- Jo! - To je pecka!
- Dej to i na konec. - To je pecka.
Překlad titulků: Lucie Olešová