Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Když jsem byla mladá, trpěla jsem tak silně,
že jsem se cítila jako v mučírně, ze které se nemohu dostat ven.
Takže místo toho, aby smrt byla něčím špatným,
představovala pro mě únikovou strategii.
Rozhodla jsem se, že ze sebevraždy nebo ze smrti udělám svou záchrannou síť.
To, že jsem byla tak blízko smrti, nebo že jsem ji naprosto přijala,
mi ve skutečnosti umožnilo žít svůj život.
Kdyby lidé přestali představě smrti vzdorovat, začali by skutečně žít.
V našem pojetí máme různé nebeské světy.
Žijí tam bytosti, které zpívají a tančí a jsou nesmrtelné.
Každý šaman ty světy zná a může vstoupit svým duchem do toho,
se kterým je obeznámen.
Do dalšího života nemůžeme odejít se svým tělem,
jediné, co tam odchází, je uvnitř - náš duch.
Tam už nemůžeme napravit nic, co jsme učinili v těle,
jen se snažíme být dobří v duchovním bytí.
Ale netrpíme, v naší kultuře nás Bůh netrestá za neposlušnost.
Říká nám, že pro život v nebeských světech odložíme své tělo,
jako když had svléká svou kůži.
Vysuneme se z těla a žijeme dál.
Nebojím se smrti, proč bych měl mít strach?
Nic se neděje, jen se změní místo,
je to krok k lepšímu životu.
Po smrti následuje lepší život.
Říká to historie, naši předci,
vypráví se to tak.
Pro staré Mexičany v době před konkvistou
neexistoval strach ze smrti.
Byla součástí života, součástí cyklu
a nebyl tu strach ze smrti, alespoň ne takový, jako je ten náš.
Strach z toho, že přijdeme o vše, co máme,
strach o všechny materiální záležitosti,
kterými se dnes obklopujeme v naší západní kultuře.
A ve skutečnosti bytosti vůbec neumíraly, ale měnily svůj stav,
přecházely do jiného typu života.
A v tomto smyslu neměla smrt bolestné ani politováníhodné konotace.
Nebyla trestem. Jednoduše představovala změnu stavu.
Pokud se mě zeptáte, jestli si myslím, že existuje posmrtný život,
řeknu, že ano, ale ihned bych musel pokračovat a říct,
že Raymond Moody by neměl být kritériem pro nikoho jiného.
Každý se k tomuto pochopení musí propracovat sám.
Říkám to proto, že jsem nebyl vychován jako věřící.
Neměl jsem pochopení pro posmrtný život,
ale to, co mě konečně přimělo k tomu, abych řekl, velice zaraženě:
"No, jak se zdá, ono to existuje," je následující případ:
Asi před třemi či čtyřmi lety jsem byl v Itálii
a po mé přednášce o zážitcích blízké smrti
za mnou přišel muž, vysoký chlápek,
a v očích mu bylo vidět, že zápasí s něčím,
co si příliš nedovede srovnat v hlavě.
Zavedl mne do zadní části místnosti a vysvětlil mi,
že nedávno prováděl plánovaný chirurgický zákrok
u relativně mladého muže, který byl celkově zdravý.
Nicméně během operace došlo u tohoto pacienta k srdeční zástavě
a chirurgovi se nedařilo jej oživit.
Stál u něj a říkal si: "Proboha, jak se to mohlo stát
a co řeknu jeho rodině?" a tak dále,
a v tom okamžiku se na operačním sále rozletěly dveře
a dovnitř vešla žena a zmateně cosi říkala.
Zpočátku si myslel, že není při smyslech, ale znáte to,
že když jste vystrašeni, nerozumíte, co říká někdo jiný.
Řekl, že se musel soustředit na její obličej a vnímat, co sděluje.
Potom si uvědomil, že říká: "Můj manžel není mrtvý.
Byla jsem v čekárně a můj manžel přišel ke mně
a řekl, že si myslíte, že je mrtvý
a že mám přijít sem a říct vám, že není mrtvý."
A chirurg byl tak ohromen, že doslova přepnul na automatiku.
Dokonce si nepamatuje, že znovu začal s resuscitací, ale udělal to.
Pak řekl:
"A, ejhle, po chvíli začalo srdce toho člověka znovu bít."
Když se potom pacient probral v pooperačním pokoji z narkózy,
první věc, kterou chirurgovi řekl, byla:
"Vystoupil jsem ven ze svého těla nahoru a viděl jsem vás dole,
vnímal jsem, že si myslíte, že jsem mrtvý.
Zkoušel jsem vám říct, že nejsem mrtvý,
ale neslyšel jste mě, takže jsem šel do čekárny
a snažil jsem se říct své ženě, aby sem přišla
a řekla vám, že nejsem mrtvý."
V kvantové fyzice máme problém s měřením.
Pozorovatel je v kvantové mechanice pro měření významným aspektem.
Jen za přítomnosti pozorovatele se kvantové možnosti stávají
reálnými událostmi, které lze změřit, které lze zažít.
A tohle je část, kde vědecký materialismus selhává,
neboť kvantová fyzika nám též poskytuje matematický teorém,
který říká, že hmotná interakce nikdy nemůže proměnit možnost ve skutečnost.
Avšak nastává tu problém s dualismem:
jak vědomí interaguje s hmotou?
Je-li vědomí základem bytí
a objekty jsou možnostmi vědomí,
dostanete odpověď bez jakýchkoli paradoxů.
Neboť vědomí je pravou formující podstatou.
Jak to lze prokázat?
Důkaz je ve sféře vědomí a jde o jedinou záležitost:
ve sféře vědomí
vědomí totiž není ke komunikaci třeba žádného probíhajícího signálu,
zde je komunikace okamžitá.
Mohou tedy lidé komunikovat bezprostředně a náhle,
aniž by k tomu museli užívat signálů?
To je rozhodující otázka.
Pokud ano, pak komunikují přes vědomí,
které potom musí být nelokální.
Komunikovat bez signálů lze díky tomu,
že jsme všichni tímto nelokálním vědomím propojeni. Potenciálně.
Otázku, jak to ověřit pokusem,
rozlouskl mexický neurofyziolog Hacubu Greenberg
a dnes se již jedná o nějaké dva tisíce pokusů,
na základě myšlenky, že vědomí je podstatou bytí
To jsou tedy data, která stojí nejvíce za povšimnutí,
která svědčí o tom, že propojení, jež máme s nelokálním vědomím
na základě myšlenky, že vědomí je podstatou bytí
a hmota existuje jako možnost vědomí.
- je experimentálně ověřeným faktem.
Pouze naše vlastní paličatost dává punc
newtonovskému světonázoru a drží nás v jeho zajetí.
Kvantový pohled na svět tvrdí, že vědomí je základem všeho bytí.
A je to vědomá volba, k níž vytváříme hmotný svět.
Lidé se bojí konce existence.
To se ale ztrácí, pokud člověk dospěje k názoru, který v současnosti sdílím
a o němž existují velice přesvědčivé důkazy,
že vědomí, mysl a tak dále nevytváří mozek,
ale že mozek je jako televizní přijímač.
Vyplývá nám z toho, že samozřejmě máme vědomí,
dokud nám funguje mozek,
ale to neznamená, že vědomí skončí spolu s činností mozku,
pouze není přenášeno do těla, které máme.
Probíhá to úplně stejně,
jako když vypnete televizní přijímač.
Neznamená to, že program, který běží,
vysílání nebo internet, končí. Ty fungují dále.
Daný přijímač je vypnutý, ale můžeme mít jiné přijímače.
Myslím, že je to dobré přirovnání, dobrá metafora cyklu existence,
kde běží program neustále.
Tomuto programu já říkám vědomí.
Vědomí ve vesmíru, v hlubší realitě
a občas je přenášeno lidským tělem,
které je dočasným vtělením věčného těla duše.
Problém je, že ve většině případů, což věděli i starověcí filosofové,
působí řeka zapomnění. Nepamatujeme se na to, co bylo.
Staří Řekové tomu říkali amnézie.
Nepamatujeme si na předchozí životní styl.
Je zde nový život, trauma nového zrození, nové okolnosti.
Nepamatujeme si, co se událo předtím.
To však neznamená, že by to nebylo přítomno
a že by to nebylo možné oživit.
Všechno, co v našem universu žilo, žije dál, ale lépe.
A tak smrt doopravdy neexistuje.
My to vidíme tak, že vtěleni jako lidé
žijeme se vším, co tělo obnáší, a coby duchové se přemisťujeme
podobně jako létavice, meteory pohybující se rychlostí světla.
Můžete duchy zavolat, můžete s nimi mluvit.
Obecně vzato vás vlastně milují.
Poněvadž ať už to víte nebo ne, patříte k nim:
Pokud ducha potřebujete, můžete se soustředit a přivolat si ho.
Přijde. Nabídne vám vyřešení vašich problémů.
Zažil jsem takovou zkušenost.
Ještě než jsem se stal knězem, byl jsem chemikem.
A jako chemik jsem se zabýval výzkumem.
Vlastně proto jsem přijel na Haiti,
abych tu prozkoumal rostlinu jménem agáve sisalová,
protože v její šťávě jsem objevil hydrocortison.
Musel jsem však prokázat, že jde skutečně o hydrocortison.
Avšak nedařilo se mi to.
Až jsem šel jednoho večera spát
a tehdy ke mně přišel můj duch a řekl mi:
"Uvědomuješ si, že v místnosti, kde pracuješ,
je vzadu otevřené okno?
Proto nemůžeš dosáhnout svého. Zavři to okno!"
Sotva jsem to udělal, konečně jsem spatřil
snášející se proudy molekul,
mohl je detekovat v přístrojích a prokázat je.
Takhle jsem to tedy dokázal. Kvůli zavřenému oknu.
Sám bych na to ale nepřišel.
Bůh je svoboda a zemřete-li, osvobodíte se také.
Bezmála jako Bůh. Jste svobodnou bytostí,
která je schopná udělat, cokoli si přeje.
A to je fantastické.
Za pár minut vám ukážeme, co tu všechno máme.
Různé věci, které provádíme s duchy.
Ale jde o velké tajemství, nikdy předtím jsme to nikomu neukázali.
Je to velmi tajné!
Zombie není člověk jako my.
Jsou to naši vlastní lidé, kteří zemřeli
a my si je chráníme, aby nebyli používáni někým jiným.
Je to rarita, umět vložit ducha do lidského těla a nechat ho pracovat.
Co je to zombie?
Po smrti člověka a jeho pohřbu
se následující noci vydáte na hřbitov ke hrobu dotyčného
a vzýváte ho jménem tak, aby se probudil.
Objeví se před vámi jako osoba.
Pak si vúdú kněz zavolá svého ducha, chytí zombii
a odvede si ji.
Zombie má obrovskou sílu.
Zastane například práci šesti lidí za jediný den
a další den je schopna pracovat znovu.
Ale nezná nic a chová se jako dítě.
Jedinec sám by ducha probouzet neměl,
protože to může být velmi nebezpečné.
Myslím, že nyní již téměř každý ví, co je to zkušenost blízké smrti
a zná její základní charakteristické rysy.
Zjišťujeme ovšem, že úplně stejným způsobem k těmto zkušenostem dochází
v situacích ne, když je někdo na pokraji smrti a poté ožije,
ale spíše u osob u lůžka umírající osoby.
Jak jsem se dozvěděl, pro lidi přítomné u umírajícího je velice běžné,
že tyto osoby, které samy nejsou nemocné ani zraněné,
zažívají všechny zkušenosti spojené s tím,
co nazýváme zkušenost blízké smrti.
Nejčastější, co slyším například od lékařů,
je to, že když provádějí resuscitaci někoho, kdo umírá,
že se jim zdá, že vidí něco, co opouští tělo pacienta
a co je velmi obtížné popsat.
Ale většinou to popisují jako neurčité, téměř kulaté světlo,
které je šedavé nebo zlatavé barvy
a zdá se, že má složitou vnitřní strukturu, která je těžko popsatelná.
Jiní lidé u lůžka říkají, že když jejich
milovaný člověk umírá,
oni sami cítí, že opouštějí své vlastní fyzické tělo
a část cesty doprovázejí své drahé umírající ke světlu,
pak se vrátí zpátky do svého těla
a jejich příbuzný už v těle není.
Další věc, kterou jednou za čas slýchám, je, že lidé během umírání
slyší nepopsatelně krásnou hudbu.
A krásné světlo zaplní prostor.
Někdy lidé říkají, jak se jim zdálo, že do místnosti přišli duchové
zemřelých příbuzných nebo přátel umírajícího,
jako by jej měli doprovodit pryč.
Toto jsem slýchával na nemocničních odděleních
od zdravotních sester nebo lékařů,
kteří se dlouhodobě zabývali klinickou praxí
paliativní medicíny a ošetřovali umírající.
A co je pro mě pozoruhodnější.
Opravdu mě to zneklidňuje, abych vám řekl pravdu.
Mám mnoho případů lidí, kteří říkají,
že během umírání milovaného člověka nebo v některých případech pacienta,
cítili...
že empaticky prožili retrospektivu života umírajícího.
Není to tak, že by to bylo něco trapného.
Jako psychiatr jsem zjistil,
že všichni mají téměř stejná tajemství.
Obvykle jsou spojená se sexem nebo agresí.
Tak mi to řekli i lidé, kteří to zažili.
že by bylo velmi rušivé nebo trapné,
retrospektivu života příbuzného nebo přítele spolu s ním,
ale že ve skutečnosti to vůbec není nepříjemné.
Vnímá se to naprosto přirozeně
a nemusí jít ani o blízkého přítele nebo příbuzného.
Lidé nám sdělují,
že v určitém okamžiku této zkušenosti čas zmizí
a jsou obklopeni jakýmsi holografickým panoramatem,
které je tvořeno vším, co kdy během života udělali
a vidí každou událost ve svém životě nikoli svýma očima,
ale očima dotčených osob a prostřednictvím jejich pocitů.
Takže když na tomhle panoramatu sledují sebe sama,
jak jednají nelaskavě se svým bližním, nebo mu provádějí nějakou špatnost,
tak se ocitají v postavení toho člověka
a přímo pociťují smutek, který dané osobě způsobili.
Nebo když se vidí sami sebe, jak s někým jednají mile nebo laskavě,
pociťují ten dobrý pocit, který daná osoba měla.
Když se nad tím na chvíli zamyslíte, lze z toho vyvodit překvapivé důsledky,
a sice, že můžeme s jistotou říci,
že pro mnohé z nás je život dvoufázovým procesem.
Zjevně žijeme život jako aktéři nebo protagonisté
a pak se čas zastaví, nastane obrat o sto osmdesát stupňů
a my vidíme stejné jednání z hlediska ostatních postav.
Jednou z nejčastějších věcí,
které slýchám od osob se zkušeností blízké smrti,
je, že jejich zkušenost blízké smrti byla, cituji:
"skutečnější než skutečná."
Víte, myslím, že někdo,
kdo s těmito zkušenostmi není příliš seznámen...
když slyší o nich poprvé, může si představovat,
že jde o stav podobný snu.
Že zkušenost blízké smrti je jako sen.
Ale lidé naopak tvrdí, že je to obráceně.
Že během zážitku blízké smrti si rychle uvědomují,
že náš druh existence, který nyní prožíváme, je podobný snu
a že stav vědomí, do něhož vstupují, je víc než skutečný.
A uvědomují si, že celý život byli v jakémsi iluzorním stavu.
Základní lidskou přirozeností je schopnost soucítění.
Na svět nás přivedla maminka.
Vyrůstali jsme pod nezměrnou péčí našich rodičů.
Pokud malé dítě nemá
po narození péči rodičů,
pak zemře.
Náš život závisí na laskavosti a péči druhých.
Právě takhle náš život začíná.
A jsem si jist, že během umírání se nám bude snáze odcházet,
jestliže budeme obklopeni lidmi, kteří nám projevují lásku a sympatie,
než kdyby byli na nás naštvaní.
Proto jsou láska a soucítění velmi důležité
nejen na začátku života a v jeho průběhu,
ale i v čase umírání.
Někdy pro poškádlení říkám,
že mladé ženy utrácejí peníze za kosmetiku, aby vypadaly krásně.
Ale pokud bude vaše tvář naštvaná,
i kdybyste používaly nejlepší líčidla, ke kráse vám nijak nepomohou.
Skutečná krása totiž pochází zevnitř.
Proto si myslím,
že lidé se pro druhé mají stát zdrojem nejvyšší radosti a štěstí.
Mít dlouhý život a zdravé tělo
úzce souvisí s naším vnitřním postojem a tím,
jak rozvíjíme a projevujeme soucítění a lásku.
Žít eticky, odpouštět, mít rád,
snažit se podporovat všechno a každého,
kdo se rozvíjí směrem k integraci a vývoji,
je v konečném důsledku mojí propustkou dál mimo tento život.
Dospěl jsem k vědomí...
že lásku vidím jako nejdůležitější aspekt lidstva.
A pak i racionální bádání.
Tyto dvě věci jsou pro mne esencí, láska a učení se.
Ale i smích je důležitý.
Byl jsem jistý čas komikem
a pro mě jedním z nejkrásnějších změněných stavů vědomí je pocit,
který máte, když se od srdce zasmějete.
Nebo když rozesmějete publikum, to je opravdu skvělý zážitek.
Chtěl bych dále rozvíjet schopnost učit se a milovat.
Tyto věci se mi zdají být nejdůležitějšími aspekty života.
Povahou jsem byl vždy tím, co by se dalo nazvat idealistou.
Ne ve smyslu idealisty jako člověka s nereálnými ideály,
ale ve filozofii, v níž idealismus hlásá,
že jediná věc, která skutečně existuje, je myšlenka a mysl.
Začíná se přiznávat, což je velmi důležité a zajímavé,
že ve světě existuje pouze jedna mysl.
Podle mne celou hnací sílu ve vesmíru
lze charakterizovat jako hnací sílu k rozmanitosti projevu
s integrací a jednotou v něm obsaženou.
Takže se stáváme různými aspekty,
stránkami téže vesmírné mysli.
Smyslem našeho života, pokud něco takového existuje,
a já věřím, že ano, je v čase, který je nám dán,
během našeho vtěleného života, který je jedním z mnoha,
přispět k vyšší úrovni jednoty,
která vzniká z rozmanitosti.
Pro mě teď smrt není ničím jiným než přechodem.
Když jsem byla mladší, snažila jsem se několikrát spáchat sebevraždu
a měla jsem zážitky blízké smrti.
Uvědomila jsem si v nich,
že když se člověk vzbudí v těch jiných dimenzích,
které nazýváme smrtí nebo přechodem ke smrti,
není to dramatičtější zážitek,
co se týče vnímání těchto úrovní,
než když člověk usne a probere se ve snu.
Proto mnozí z nás, když přejdeme na druhou stranu
a pak se vrátíme, zjistíme, že vrátit se bolí.
Protože zažijete, jaké to je,
když se poprvé v životě zbavíte strachu.
Když se poprvé v životě zbavíte osamocení.
A uvědomíte si, že žít svůj život zde na zemi
je mnohem těžší než zemřít.
Ale smrt vám také umožní vidět, v čem vlastně spočívá dobrodiní života.
Jak vede k rozmachu, k touze zkoumat.
Jak hledání v rámci tohoto
pohybu směrem ven je tak důležité pro celý vesmír.
Máme mnohem více sil i schopností,
než jsme ochotni uvěřit,
že je možné, a když se propojíš s celou planetou
a všechno vidíš v celku, tak ti to dojde.
Každý moment, každá chvíle je jako celý život
a cítím se velmi obdarována,
že můžu žít tyto momenty
a učit se,
odkud přicházíme a kam jdeme.
A pak zjistíte, že těmi nejdůležitějšími věcmi v životě
jsou rodina, přátelé a láska.
Stav, který zažívám je velice zajímavý, protože já moc nespím.
Vlastně nespím skoro vůbec.
A bývá to v noci, kdy se duchové shromažďují v místnosti.
Bývá jich hodně.
Je mezi nimi Johno, který mi byl velmi blízký,
a má babička.
Ostatní neznám, ale nebojím se jich.
Vidím všechno tak jasně, není tam strach.
Je to velmi uklidňující, nemusíte se ničeho bát,
protože oni vám s přechodem pomůžou.
Příliš mnoho času promarníme a děláme nepodstatné věci.
Modlete se a buďte v míru.
To je důležité.
A dělejte bláznivé věci, nemějte starosti, prostě žijte.
Prostě žijte naplno.
To je důležité.
Dokončila jsem vše, co jsem v tomto životě udělat chtěla.
Nemám potřebu někam cestovat nebo ještě něco velkého udělat.
Cítím se velmi spokojeně.
Je krásné, že jsi teď tak silná.
Cítím se velmi silná.
Jsem slabá fyzicky, ale silná vnitřně.
- Více než dříve? - Ano, mnohem více.
Jsem mnohem klidnější. Už nemám žádné starosti.
- Vnímáš nějakou pomoc zvenčí? - Určitě. Cítím velikou podporu.
Protože oni mě obklopují a jsou prostě tady.
- A to ti dává tu sílu? - Ano, oni...
A cítíš, že vstupuješ do nového světa, života?
Ano, určitě.
Obvykle se to děje v noci, přejdu tam a zase zpátky,
tam a zpátky.
Takže můj čas už přichází.
A je to tak klidné, zářící,
uklidňující.
Nic negativního.
Takže necítíš strach z posledních chvil v těle?
Ne, necítím.